ДЕРЖАВНА АКАДЕМІЯ КЕРІВНИХ КАДРІВ КУЛЬТУРИ І МИСТЕЦТВ

ГРАБ Ольга Вікторівна

УДК [82+7] (477.83/86) „18/19”

ЛІТЕРАТУРНО-МИСТЕЦЬКЕ ЖИТТЯ ГАЛИЧИНИ 
КІНЦЯ ХІХ – ПЕРШОЇ ТРЕТИНИ ХХ СТОЛІТТЯ 
У КОНТЕКСТІ ТРАНСФОРМАЦІЇ НАЦІОНАЛЬНОЇ СВІДОМОСТІ

17.00.01 – теорія та історія культури

АВТОРЕФЕРАТ
дисертації на здобуття наукового ступеня 
кандидата мистецтвознавства

Київ - 2005

Дисертацією є рукопис.
Робота виконана у Рівненському державному гуманітарному університеті.

Науковий керівник:               кандидат педагогічних наук, професор
                                                    ВИТКАЛОВ Володимир Григорович,
                                                    Рівненський державний гуманітарний університет,
                                                    завідувач кафедри культурології

Офіційні опоненти:                доктор мистецтвознавства, професор,
                                                    КИЯНОВСЬКА Любов Олександрівна,
                                                    Львівська державна музична академія
                                                    ім. М.В.Лисенка, завідувач кафедри історії музики

                                                    кандидат мистецтвознавства
                                                    НОВОСАД Марія Гнатівна,
                                                    Прикарпатський університет імені Василя Стефаника
                                                    Доцент кафедри релігієзнавства і культурології

Провідна установа:                 Національна музична академія України
                                                    ім. П.І.Чайковського, кафедра теорії та історії
                                                    культури, Міністерство культури і туризму, м.Київ

Захист відбудеться 25.10.2005 р. о ___10_ годині на засіданні спеціалізованої вченої ради Д 26.850.01 у Державній академії керівних кадрів культури і мистецтв (01015), м. Київ, вул. Січневого повстання, 21, корп.15).

З дисертацією можна ознайомитись у науковій бібліотеці Державної академії керівних кадрів культури і мистецтв (01015), м.Київ, вул. Січневого повстання, 21, корп.11).

Автореферат розісланий 23.09. 2005 р.

Вчений секретар
спеціалізованої вченої ради                                                             Овчарук О.В.

ЗАГАЛЬНА ХАРАКТЕРИСТИКА РОБОТИ

Актуальність дослідження. Одним із головних завдань сьогодення є відродження художньої спадщини, інтелектуальних традицій вітчизняної культури. У цьому зв’язку важливим залишається дослідження літературно-мистецького життя Галичини як духовного центру українців кінця ХІХ (1880-ті роки) – першої третини ХХ століття (1939 р.). Це період, коли галицькими митцями в умовах політичної експансії з боку Австро-Угорщини та Польщі накопичувався досвід обгрунтування і відстоювання національної самодостатності української нації. Тож виокремлення ролі національного чинника у літературі й мистецтві Галичини зазначеного періоду дозволяє прослідкувати напрями пошуку й осмислення вітчизняними митцями ідей національної самобутності. 
Аналіз окресленої проблеми у сучасних наукових дослідженнях репрезентує багатовекторність її висвітлення. Вона розглядається у контексті соціально-політичних умов розвитку Галичини визначеного періоду (Я.Грицак, Т.Гунчак, Я.Дашкевич, М.Кугутяк, О.Полянський, М.Попович, М.Семчишин, М.Швагуляк), у проекції на громадсько-політичну, просвітницьку діяльність галицької інтелігенції (О.Баган, Ю.Бадзьо, С.Жижко, Г.Касьянов, О.Сухий, В.Чоповський, Н.Шип). У значній кількості праць узагальнюючого характеру простежено еволюцію різних видів мистецтва, якими вирізняється літературно-мистецьке життя Галичини кінця ХІХ – першої третини ХХ століття. Серед них на увагу заслуговують розвідки, в яких представлено специфіку музичних здобутків галичан (Ю.Булка, М.Гордійчук, А.Іваницький, Л.Кияновська, Н.Костюк, Л.Корній, З.Лисько, М.Мороз, М.Новосад, О.Ріпко, Т.Старух, М.Черепанин), особливості розвитку образотворчого мистецтва, його жанрову й стильову різноманітність (П.Говдя, А.Жаборюк, О.Касьяненко, Б.Лобановський, О.Рудницька, О.Семчишин-Гузнер, Р.Яців), розгортання літературно-критичної думки у контексті модернізації галицького мистецтва (Г.Грабович, Т.Гундорова, В.Дончик, О.Жук, С.Павличко, Я.Поліщук, Ю.Шерех). Окреме місце посідають наукові роботи, присвячені аналізу й визначенню змісту філософських понять, що дозволяють виокремити національний елемент у вітчизняній духовній спадщині (І.Дзюба, О.Забужко, А.Карась, М.Лук, В.Янів). 
Проте ще й досі відсутні дослідження тенденцій та закономірностей, що обумовили розвиток літературно-мистецького життя Галичини кінця ХІХ – першої третини ХХ століття. З таких позицій вимагає також наукового перегляду світоглядна основа творчості галицьких митців та її відтворення на рівні “портретних” характеристик. Цим і обумовлено вибір теми дисертації “Літературно-мистецьке життя Галичини кінця ХІХ – першої третини ХХ століття у контексті трансформації національної свідомості”.     
Зв’язок роботи з науковими планами, програмами, темами. Дисертаційне дослідження здійснене у рамках комплексної теми “Українська культура: історичний аспект”, що розробляється кафедрою культурології Рівненського державного гуманітарного університету.
Мета дисертаційного дослідження - визначити характерні риси функціонування світоглядної ідеології національного в літературно-мистецькому житті Галичини кінця ХІХ – першої третини ХХ століття. 
У відповідності з метою дисертантом поставлено наступні  завдання:	
- виокремити науково-теоретичні аспекти дослідження культурно-мистецького розвитку Галичини кінця ХІХ – першої третини ХХ століття в періодичних виданнях цього періоду та сучасних мистецтвознавчих, філософських, історико-культурологічних працях;
- проаналізувати соціокультурні передумови функціонування українського національного чинника у культурно-мистецьких процесах Галичини першої половини ХІХ століття та розглянути його як фактор формування національної свідомості митців у другій половині ХІХ століття;
- охарактеризувати напрями творчих пошуків галицьких митців, художньо-стильові тенденції мистецтва кінця ХІХ – початку ХХ століть, спрямовані на збереження національних традицій;
- розглянути зміст філософії української ідеї в проекції на художню спадщину І.Франка та виокремити специфічні риси інтерпретації цієї ідеї представниками угруповання “Молода Муза”;
- виявити особливості відтворення української світоглядної ідеології у музичній та образотворчій спадщині Галичини.
Об’єктом дисертаційного дослідження обрано літературно-мистецьке життя Галичини кінця ХІХ – першої третини ХХ століття.
Предмет дослідження – динаміка літературно-мистецького життя Галичини кінця ХІХ – першої третини ХХ століття у контексті трансформації національної свідомості.
Для досягнення мети та розв’язання поставлених завдань дисертантом використано наступні методи наукового дослідження: аналітичний – у вивченні культурологічної, мистецтвознавчої, історичної, філософської літератури, що розкриває специфіку розвитку мистецтва Галичини кінця ХІХ – першої третини ХХ століття; мистецтвознавчий – для дослідження особливостей творчої діяльності митців Галичини зазначеного періоду; історичний – у реконструкції соціокультурних передумов, що вплинули на формування галицького літературно-мистецького життя; культурологічний – у виокремленні тенденцій і закономірностей розвитку художнього життя краю та його періодизації щодо різних соціокультурних умов; компаративний – у виявленні національних ознак художньої творчості в порівнянні із західноєвропейськими мистецькими аналогами взятої до розгляду доби.
Наукова новизна роботи полягає у тому, що дисертантом вперше літературно-мистецьке життя Галичини кінця ХІХ – першої третини ХХ століття розглядається у проекції на ті тенденції, що обумовили трансформацію національної свідомості:
- набула подальшого розвитку джерельна база дослідження процесів, що відбулися у літературно-мистецькому процесі Галичини кінця ХІХ – першої третини ХХ століття, виокремивши у цьому процесі тенденції, що свідчать про багатозначність поглядів у ставленні митців до проблеми національного та її відтворення у мистецтві;
- охарактеризовано розбіжності у світоглядно-стильових підходах до осмислення філософії української ідеї в творчості галицьких митців (І.Франка, С.Людкевича, В.Барвінського, Ф.Колесси, І.Труша, О.Новаківського, В.Пачовського, Б.Лепкого, М.Яцківа, П.Карманського, В.Бірчака, С.Чарнецького);
-  простежено особливості функціонування національного чинника у галицькому мистецтві першої половини ХІХ століття та динаміку його відтворення в образно-стильових системах опанування інтелектуальних традицій досліджуваного періоду;
-  уточнено смисложиттєві орієнтири, світоглядна ідеологія, висвітлена митцями у їх творчості відповідно до потреб доби, що зумовили необхідність ствердження права на національну та регіональну самобутність культури українців.
Практична цінність дисертації полягає у поглибленні та розширенні існуючих у вітчизняній мистецтвознавчій науці знань про регіональні особливості розвитку національного мистецтва, зокрема Галичини кінця ХІХ – першої третини ХХ століття. Теоретичні положення, здобутий фактологічний матеріал, результати запропонованого дослідження можуть бути впроваджені у зміст курсів “Історія української культури”, “Історія мистецтв”, “Теорія культури”, “Етнокультурологія”; вони можуть стати теоретичним підгрунтям у науково-дослідницькій та викладацькій роботі, розробленні спецкурсів і спецсемінарів, знайдуть своє застосування під час підготовки дипломних, магістерських робіт, написанні підручників, навчальних посібників, монографій та методичних розробок, у творчих мистецтвознавчих лабораторіях тощо.
Апробація результатів дослідження. Основні положення і висновки дисертації оприлюднено на Міжнародній науково-практичній конференції “Економічні та гуманітарні проблеми розвитку суспільства в третьому тисячолітті” (Рівне, 2003р.), науково-практичній конференції “Проблеми збереження фольклорних традицій в сучасній соціокультурній практиці”, проведеній у рамках ІІ Міжнародного фестивалю дитячого фольклору “Котилася торба” (Рівне, 2004р.), Міжнародній науковій конференції “Інформаційно-культурологічна та мистецька освіта: стан і перспективи” (Харків, 2004р.), студентській науково-практичній конференції “Доля молоді у ХХІ столітті: духовний аспект” (РДГУ, 2004р.), щорічних науково-практичних конференціях Рівненського державного гуманітарного університету (2000-2005 роки), “Круглих столах” Інституту мистецтв Рівненського державного гуманітарного університету (2002-2005 роки). 
Публікації. Основні теоретичні положення і висновки роботи відображено в 9 одноосібних публікаціях, 7 із яких надруковано у виданнях, затверджених ВАК України як фахові за напрямом “мистецтвознавство”.
Структура дисертації обумовлена метою і завданнями наукової роботи та складається зі вступу, трьох розділів і висновків, списку використаних джерел (268 найменувань, з яких 12 – іноземною мовою). Основний зміст роботи викладено на 177 сторінках, її загальний обсяг – 195 сторінок.

ОСНОВНИЙ ЗМІСТ ДИСЕРТАЦІЇ
У Вступі обгрунтовується логіка вибору теми, її актуальність у сучасному соціокультурному просторі, визначено об’єкт і предмет дисертаційної роботи, методи наукового дослідження, розкривається новизна і практичне значення отриманих результатів, висвітлено апробацію та впровадження здобутих результатів у практику, наведено публікації.
У першому розділі – “Науково-теоретичні аспекти дослідження творчих пошуків митців Галичини кінця ХІХ – першої третини ХХ століття”, що складається з двох параграфів, у хронологічній послідовності проаналізовано дослідження, що дозволяють з’ясувати історико-культурні особливості розвитку Галичини зазначеного періоду, роль митців і мистецтва у суспільно-політичних процесах.    
У розділі зазначається, що питання розвитку художньої творчості Галичини поставали в центрі уваги громадсько-культурних діячів зламу ХІХ – ХХ століть, а цінними джерелами стали періодичні видання цієї доби: “Зоря Галицька”, “Діло”, “Неділя”, друковані органи просвітницьких організацій, серед яких календарі “Просвіти”, “Записки НТШ”, “Артистичний вісник”, “Ілюстрована Україна”, “Шляхи”. 
Осмисленню соціокультурної ситуації, визначенню ролі митця в процесах національно-культурного відродження у численних дослідженнях відводив місце І.Франко (“З останніх десятиліть ХІХ віку”, “Старе й нове в сучасній українській літературі”, “Маніфест “Молодої Музи”, “Інтернаціоналізм і націоналізм у сучасних літературах”, “Поза межами можливого”, “Одвертий лист до галицької української молодежі”). У них з критичних позицій розглянуто сутність мистецьких процесів, стильову еволюцію й ставлення молодих творців до збереження національних традицій і впровадження модерністичних тенденцій у вітчизняній художній процес.   
Окрему сторінку займають публікації, в яких розкрито проблематичний характер шкільної (Ф.Вовк, М.Залізняк, А.Камінський, К.Малицька, Л.Цегельський) та музичної освіти зламу ХІХ-ХХ століть (О.Барвінський, О.Колесса, А.Вахнянин). У зазначеному контексті проаналізовано видавничу й наукова діяльність НТШ, Товариства „Просвіта”, українського духовенства (А.Шептицький, Й.Сліпий, Ю.Дзерович, І.Бартошевський, І.Назарко, М.Конрад, Й.Осташевський, К.Селецький), а також праці, в яких окреслено важливість боротьби не тільки за шкільництво, але й за національну вищу школу (А.Андрохович, І.Кревецький, В.Мудрий та інші).
Поряд із розвідками вітчизняних культурних діячів у дослідженні проаналізовано розвідки польських авторів початку ХХ століття, які висвітлили й оцінили суспільно-політичні явища, мистецьку палітру та художні процеси краю, хоча й акцентували увагу на домінуючому внеску польських організацій та окремих діячів до культурної скарбниці Галичини (Gorski K. Polska sztuka wspolczesna (1887-1894) // Ze sztuki Polskiej. – Krakow, 1907. – S. 8-78; Ze zwiazku artystow // Slowo polskie.- 1899. - №35. – S.3).
 Менш насиченим на наукові дослідження та розвідки став період після Першої світової війни, проте й тоді тільки у Львові виходило близько 40 часописів мистецького спрямування українською мовою; з’являлися публікації довідкового характеру, література, що висвітлювала загальнокультурні процеси доби тощо. Проблеми творчого характеру, що постали і цікавили наукове середовище Галичини, викладалися у дослідженнях М.Голубця, І.Свєнціцького, Б.Лепкого, Є.Маланюка, В.Пачовського та інших.
Ідеологічне протистояння українців у 20-ті роки ХХ століття призвело до того, що Львів став центром розвитку літературно-критичної думки, історично зумовивши її диференціацію за чотирма напрямами: націоналістичним, католицьким, радянофільським і ліберальним. Цінною виявилася безперервність і систематичність виходу “Літературно-Наукового Вісника”, редактором якого став Д.Донцов. Його ідеї мали значний вплив на молодь і згодом стали ідейним обгрунтуванням діяльності ОУН, висвітленої низкою друкованих органів: “Сурма”, “Метеор”, “Смолоскипи”, “Юнак”, “Національна думка”, “Державна нація” тощо. Свою необхідність довела й поява підпільної літератури під проводом ОУН. У зазначений період з’являються й нові націоналістичні видання “Голос Нації” (Львів), “Рідний грунт” (Коломия) та “Наш світогляд” (Стрий), що розкривали основи нового громадсько-культурного життя. 
Прогресивними періодичними виданнями стали і літературно-мистецькі “Поступ”, “Українське мистецтво” (за редакцією М.Голубця), “Вісник літератури й життя”, журнали з проблем театру й музики, історична та наукова преса, часописи загальнонаціонального спрямування (“Світ”), дослідження, вміщені в історичному журналі “Літопис Червоної Калини” львівського видавничого підприємства “Червона Калина”.
У 30-ті роки ХХ століття просвітницьку місію виконувала галицька жіноча преса, як невід’ємна частина жіночого національно-культурного руху. Активною видавничою діяльністю тоді відзначився “Союз українок”, сприяючи залученню жіноцтва, зокрема селянок, до організованого громадського життя. Виданнями об’єднання були: “Жіноча доля”, “Самостійна думка Української Матері”, “Жіночий голос”, “Нова хата”, “Жіноча воля” тощо.
Асоціація Незалежних Українських митців (АНУМ) інформувала громадськість на шпальтах професійного часопису “Мистецтво”, збірнику “Екслібрис”. Нею видавалися і монографічні дослідження мистецької спадщини та громадсько-культурної діяльності відомих майстрів (О.Кульчицької, Д.Андрієнка, М.Глущенка).  
Корисними виявилися й історико-етнографічні дослідження членів Етнографічного Товариства Підкарпатської Русі (Ю.Головацький, А.Волошин, О.Приходько, І.Панькевич та інші). Дослідження фольклорної спадщини українців проведені С.Людкевичем, Ф.Колессою, О.Роздольським, Р.Герасимчуком. Питання музичного розвитку краю не залишалися осторонь й інших представників мистецького середовища та науковців (З.Лисько, В.Витвицький, С.Лісс).
У видавничій галузі історико-культурного спрямування 30-х років ХХ століття відзначилися праці приватних видавців (І.Тиктор, М.Матчак, М.Таранько), які друкували літературу не лише без допомоги держави, а всупереч її антиукраїнській політиці, грунтуючись виключно на власних зусиллях.    
Огляд загальнокультурного процесу цієї доби знаходимо на шпальтах польськомовних видань, що виходили друком у Львові та Кракові: Jaworski F. “Lwow stary i wczorajszy”, Pappe F. “Historia miasta Lwowa w zarysie”, Terlecki W. “Kultura artystyczna Lwowa”, Zypowska E. “Lwow i Galicja Wschodnia”, Badecki K. “Lwowskie zbiory naukowe i muzucalne”.
Неможливість повноцінної роботи вітчизняної інтелігенції в політичних умовах першої третини ХХ століття призвела до розробки історичних і культурологічних проблем при україномовних кафедрах вищих навчальних закладів за кордоном (Вільний університет та Високий педагогічний інститут ім. М.Драгоманова (Прага); Українська Техніко-господарська академія (Падєбради); Карловий університет, Український науковий інститут (Берлін). 
У період Другої світової війни галицький культурно-мистецький процес став предметом аналізу у розвідках І.Свєнціцького, М.Драгана, Л.Федорович-Малицької, Р.Турина. Культурно-просвітницьку проблематику зламу ХІХ-ХХ століть і першої половини ХХ століття висвітлювали націоналістичні видання УПА: журнали “Інформатор”, “Чорний ліс”, “На чатах”, “За Україну!”, “Шлях перемоги”; газета “Українське слово” з додатком “Література і мистецтво” тощо.
Тиск радянської цензури наклав свій відбиток на теоретичні розвідки у 50-60-ті роки ХХ століття. Несприятливі обставини знову змушували науковців працювати в еміграції (переважно в США, Канаді, Парижі). Актуальним став внесок представників українського мистецького руху (МУР), сформованого у Мюнхені (І.Багряного, Д.Гуменної, Ю.Клена, Ю.Косача, Є.Маланюка, У.Самчука, Ю.Шевельова), що зосередили творчу уяву на піднесенні національного мистецтва за межеми України. Окрему сторінку становить діяльність „мурівців” (О.Добровольської, Й.Гірняка та інших) в Америці, що розгорнулася внаслідок різних обставин припинення роботи в Німеччині.  
У Нью-Йорку видавничою діяльністю відзначилося культурно-просвітницьке Об’єднання українських письменників (ОУП) „Слово” (В.Барка, С.Городинський, І.Качуровський, Ю.Лавріненко, Т.Осьмачка). Помітною за межами України стала діяльність членів Української вільної академії наук (А.Животка, В.Левицького, В.Дорошенка, Д.Дорошенка, Ю.Тимощенка, Є.Пеленського), завдяки праці яких підготовлено „Літопис українського друку на еміграції”, перевидано дослідження „Національна бібліотека Української держави 1923 року”, „Українські рукописні та відбивані часописи”, „Історико-бібліографічний огляд з 1854 року до наших днів” тощо; „Спілки українських організацій Австралії” (СОУА), що виконувала функції своєрідного методичного центру.  
Об’ємними виданнями, що в 50-60-х роках ХХ століття вийшли за кордоном, стали: шести томна енциклопедія “Історії українського мистецтва”, де у четвертому томі видання групою авторів (І.Катрушенко, Є.Горбенко, Я.Нановський, Х.Саноцька) подано панорамний огляд західноукраїнського мистецтва; чотиритомна „Українська мала енциклопедія” (за ред. С.Онацького). Доповнювала загальну теоретичну базу культурологічних досліджень й інформація, вміщена в Енциклопедії українознавства (в 2-х томах) за редакцією В.Кубійовича та З.Кузелі. У Падєбрадах видано книгу „Українська культура” (за ред. Д.Антоновича).
В Україні у цей час над дослідженням галицького живопису та графіки кінця ХІХ – початку ХХ століття працював Я.Нановський. Пізніше - А.В’юник, Г.Островський,  М.Фіголь, М.Ткаченко, хоча й у розвідках оминали питання мистецтвознавчого аналізу та наукових узагальнень. 
Критичні праці М.Колесси, М.Гордійчука, С.Грици висвітлили творчу діяльність С.Людкевича. Інформативно-насиченими виявилися й видання, М.Загайкевич, І.Ляшенка, С.Павлишин, Б.Романенчука, В.Щурата.
Зміни у внутрішній політиці СРСР 1970-х років сприяли частковому доступу дослідників до матеріалів спецфондів наукових закладів, бібліотек, діаспори. Тому у працях Н.Асєєвої, М.Горюхіна, І.Дзюби, У.Єдлінської, О.Купчинського, А.Княжинського, О.Кошиця, З.Тажуризіної, С.Ярмуся почала аналізуватися й національна спрямованість у діяльності митців   
Сприятливим часом для історико-культурних досліджень стала сучасна доба. Так на дискусійних моментах поняття “українська національна культура” наголосили О.Баган, Ю.Бадзьо, С.Білоконь, Я.Грицак, А.Карась. Проблеми теорії націй і націоналізму висвітлив Г.Касьянов. Окреслені проблеми є темами публікацій членів видавничого центру Конгресу Українських націоналістів (Я.Стецько, Р.Зварича, Ю.Бойко, П.Дужого). Сучасний аналіз етногенезу та націогенезу українців представили Я.Дашкевич, О.Кульчицький, М.Шлемкевич, Є.Онацький, Б.Цимбалістий.    
Вийшла друком значна кількість праць (Я.Боровський, О.Гуржій, І.Дзюба, О.Забужко, С.Кульчицький, Н.Корнієнко, В.Кравченко, В.Микитась, В.Наулко, В.Ничик, М.Попович, М.Семчишин, В.Скуратівський, В.Смолій, О.Федорук), в яких багатоаспектно висвітлені питання розвитку історії української культури, умов її функціонування у конкретному геополітичному середовищі; історія та проблем розвитку української філософії (В.Горський, О.Козак, Ю.Павленко, М.Лук, Д.Острянін, О.Шило, В.Шинкарук).
Цінні сьогодні дослідження проблем діяльності української інтелігенції як важливого творця і носія “духу” культури (А.Бичко та І.Бичко, Г.Касьянов, Н.Шип, О.Удод та інші). Однак у них фрагментарно, на нашу думку, подана інформація стосовно активізації просвітницької, культурно-громадської діяльності представників літературно-мистецького життя Галичини досліджуваного періоду.
Літературознавчу й мистецтвознавчу базу дисертаційного дослідження становлять розвідки Г.Брилинської-Блажкевич, Ю.Булки, Т.Гундорової, М.Ільницького, А.Іваницького, Л.Кияновської, М.Михайлова, С.Павличко, С.Павлишин, В.Чоповського, З.Штундер й інших науковців, багатовекторність досліджень яких сприяла широкому висвітленню соціокультурної ситуації в Галичині початку ХХ століття, специфіки культуротворчих процесів, стану та перспектив піднесення духовного рівня розвитку українського населення Галичини. 
Аналіз джерельної бази засвідчив науково-теоретичну багатоаспектність дослідження (історичний, філософський, культурологічний, мистецтвознавчий, політичний, соціальний аспекти) літературно-мистецького життя Галичини кінця ХІХ – першої третини ХХ століття і дозволяє науковцям ознайомитися із вітчизняними теоретико-практичними надбаннями. Однак оскільки майже всі вони відрізняються дещо узагальнюючим характером, то окремої розробки потребують з’ясування тенденцій і закономірностей впливу соціокультурного середовища на формування національної культури і мистецтва, осмислення світоглядної основи творчості галицьких митців та її відтворення на рівні “портретних” характеристик.   
Другий розділ – “Соціокультурні передумови формування національної свідомості галицьких митців”, що складається із трьох підрозділів, присвячений виявленню впливу соціокультурних факторів на динаміку розвитку національної культури, розгортання літературно-мистецького життя Галичини. У ньому визначено роль національного чинника у процесах формування національного мистецтва.
Ідеї пошуку й обгрунтування сенсу національного буття посідали вагоме місце у спектрі філософських теорій попередніх періодів, адже національний аспект займав і займає донині чільне місце як у культурі кожного народу, так і в творчій діяльності його митців. Філософське бачення поняття “національного” тривалий час (понад 200 років) викристалізовувалося, закладаючи основу для полеміки серед мислителів, і корінням своїм сягає романтичного періоду західноєвропейської культури. Зокрема О.Шпенглер розглядав проблему національної культури як одну із характерних ознак, альфу національної ментальності, одночасно стверджуючи, що саме людина, повсякчасно перебуваючи в активному русі думки, в творчому процесі може наблизитися до пізнання духовної сутності нації, а в плодах своєї праці виявити власну національну самобутність. 
Західноєвропейські соціокультурні, морально-етичні й естетичні тенденції ще на початку ХІХ століття знайшли своє застосування на теренах Галичини. Адже наслідувана мислителями Західної Європи категорія “духу нації” особливо захоплювала українських митців, філософів, обумовивши динаміку національно-культурного відродження в середовищі галицької інтелігенції.
Спалах національної свідомості у контексті суспільно-політичних подій сприяв глибокому осмисленню українськими творцями літературно-мистецького життя багатьох понять, включаючи такі як “етнос”, “нація”, “національний характер” і, безумовно, “національна культура”. Окреслені явища характеризували не просто причетність митців до рідної культури, а особливе розуміння ними її ролі в консолідації нації, формуванні її національних інтересів. Особливого значення у літературно-мистецькому процесі Галичини набуло прагнення митців через художню творчість поглибити значення державотворчої ідеї. 
Аналіз надбань художньої творчості дав підстави стверджувати, що у досліджуваний період динамічно заявили про себе майстри різних мистецьких напрямів, активізуючи процес пробудження й поглиблення національної свідомості українців, збереження національного характеру етносу, намагаючись трансформувати його духовний світ, використовуючи при цьому кращий досвід європейської культури. Така реакція інтелігенції вплинула на виховання нової, психологічно та духовно сильної української людини з високими шляхетними прагненнями, органічною готовністю до визвольної боротьби та самоствердження народу. Тому вже наприкінці ХІХ століття соціальна арена державотворчих змагань була представлена галицькими громадсько-культурними діячами, які у той час глибоко переймалася інтересами свого народу і розгорнули енергійну діяльність серед українського селянства, вважаючи за необхідне не тільки просвітити останніх, але й довести прибитому злиднями селянинові, що він має політичні права і повинен ними користуватися. 
Розгортання визвольних змагань на теренах Галичини в умовах іноземного тиску призвело до усвідомлення творцями літературно-мистецького життя того факту, що в атмосфері становлення політичних націй, їх виокремленості вагоме місце посідає національний чинник. Адже він сприяв організованій діяльності населення, ще у першій половині ХІХ століття зумовивши ідеологічну консолідацію представників “Руської трійці”, “перемиської школи”, а у другій половині ХІХ – початку ХХ століття ставши тією базисною цінністю, що генерувала соціокультурні трансформації суспільства та вплинула на розгортання просвітницьких процесів, зокрема й через літературу і мистецтво. Завдяки активності галицької інтелігенції соціокультурні (у тому числі й мистецтвознавчого спрямування) зрушення у контексті визвольних змагань українців набрали чіткого національного забарвлення. А елементи спадкоємності та передачі досвіду національно-культурної боротьби українців забезпечив органічне поєднання зусиль мистецьких еліт першої половини ХІХ століття, зламу ХІХ-ХХ століть і першої третини ХХ століття.
Зважаючи на суспільно-політичну ситуацію галицьких теренів аналізу потребує й стильова еволюція. Зокрема виокремлення вимагають головним чином романтичні тенденції, що засвідчили підвищення емоційності, чуттєвості автора до вимог народу у полікультурному середовищі, концентрації уваги творчої еліти на особистості, природі художнього світовідчуття індивіда тощо. Окрім того, романтизм вплинув на створення національних мистецьких шкіл, у першу чергу -композиторської, літературної, образотворчої, театральної, до того ж не тільки на теренах Галичини, але й в тих країнах, що також виборювали державну незалежність і право на функціонування національної культури, зокрема чеської, словацької, іспанської, норвезької, фінської. 
Поширення романтизму в українському мистецтві ХІХ століття не оминуло жодного із видів художньої діяльності та інтенсивно виявило себе в літературі, музиці, театрі, архітектурі, живописі тощо. Позитивним стало його прогресування в широких демократичних верствах українського суспільства, що заклало міцний духовно-естетичний грунт для культурної боротьби та вплинуло на обговорення національно вагомої проблематики не тільки в мистецьких колах, а й у свідомому студентському середовищі, серед галицького духовенства. 
Літературно-мистецька еліта Галичини досліджуваної доби активно долучилася до створення повноцінної національної мистецької школи, аналогічно до діяльності у першій половині ХІХ століття представників “Руської трійці” в літературі (І.Вагилевич, Я.Головацький, М.Шашкевич) та “перемиської школи” в музиці (І.Гушалевич, Т.Леонтович, М.Вербицький, І.Лаврівський). 
Художні явища, в основі яких лежали романтичні ідеали, сформували талант низки літераторів (В.Стефаника, Ю.Федьковича, О.Кониського, О.Патрицького, Лесі Українки, О.Кобилянської, О.Лятуринської), композиторів (А.Вахнянина, В.Матюка, О.Нижанківського, Д.Січинського, Й.Кишакевича), художників (К.Устияновича, Ю.Панькевича, І.Труша), які своєю багатогранною творчістю заклали міцне підгрунтя для розвитку національного мистецтва, базуючим фактором якого стала духовна спадщина народу. Ще одним позитивним моментом діяльності митців є піднесення морального та інтелектуального рівнів свідомості місцевого населення (особливо молоді), прищеплення їм естетичного смаку, виховання через літературно-мистецькі зразки патріотичних почуттів, а найголовніше – кардинальна зміна ставлення українців до мистецтва, що в своїй основі містило глибокі національно-політичні засади. 
Відтак, соціокультурні передумови, а саме – суспільно-політичний тиск на українців з боку Австро-Угорщини та Польщі, необхідність повернення до вітчизняних духовних традицій, впровадження української мови у культурно-освітнє життя Галичини, заклали основу для демократизації поглядів і формування національної свідомості митців. 
У третьому розділі “Національна основа літературно-мистецької творчості Галичини (кінець ХІХ – перша третина ХХ століття)”, що містить три підрозділи, представлено особливості розвитку національної художньої творчості, сконцентровані у спадщині видатних галицьких майстрів – Івана Франка, С.Людкевича, В.Барвінського, Ф.Колесси, І.Труша, О.Новаківського, поетів об’єднання “Молода Муза” - В.Пачовського, П.Карманського, Б.Лепкого, В.Бірчака, М.Яцківа, С.Чарнецького. Адже вони вирізнилися із літературно-мистецького середовища радикальними поглядами на національні проблеми українців та зарекомендували себе як їх універсальні духовні провідники, вписавши народні традиції у загальноєвропейський культурний простір.
Проаналізовано філософські погляди на зміст національної ідеї визначного українського митця, вченого, публіциста й громадського діяча – Івана Франка, який у сучасній мистецтвознавчій, культурологічній, політичній площині розглядається як свідомий будівничий української нації, багатогранна талановита постаттю, яка оцінила історичний масштаб подій своєї епохи, водночас переживши складну світоглядну еволюцію, вболіваючи за долю українського народу, його історію й культуру.
Встановлено, що для І.Франка, як і для більшості тогочасних теоретиків національної ідеї, провідною стала думка, згідно з якою у становленні нації модерного типу вирішальну роль покликана відіграти інтелігенція. І саме в цьому митець вбачав історичний сенс покоління “Молодої України”, яке, на його думку, повинно було сформувати з величезної етнічної маси українську націю.
Доведено, що програмною основою його творчості стали поняття “сильної особистості”, “провідної особи”, здатної пробудити й повести за собою “приспаний” народ (“Каменярі”, “Мойсей”). Відтак – постав образ митця-месії, митця – патріота, який прагнув пізнання національних традицій, як шляху усвідомлення національної належності; використання фольклорних символів і образів, як етнічних архетипів (“Лель і Полель”). 
Художня спадщина І.Франка репрезентує нового героя, особу борця, “цілого чоловіка”, який йде до високої ідеї, відрікаючись навіть від особистого щастя (“Захар Беркут”, “Великий шум”, “Панські жарти”, “Перехресні стежки”); критично висвітлює соціально-політичні причини кризи суспільства (“Боа констріктор”, “Борислав сміється”). Цим вона засвідчує еволюцію політичних переконань митця, поглядів на устрій держави та роль провідників у житті етносу. Твори письменника постали з життя нашого народу, формували потужну психологічну чутливість, спрямовану на пробудження “людського духа”, морально-етичний розвиток особистості тощо і тому становлять собою започатковану духовно-інтелектуальну традицію, матеріал для засвоєння нових методологічних і теоретичних концепцій, світоглядно-ціннісних орієнтацій, включених у світовий ідейно-теоретичний контекст доби. 
Зміст франкової філософії української ідеї суттєво вплинув на осмислення національної проблематики та художні прагнення представників літературного об’єднання “Молода Муза”. Тому вони (В.Пачовський, Б.Лепкий, М.Яцків, П.Карманський, В.Бірчак, С.Чарнецький) у своїх модерних творах виразили мистецьку свідомість й естетичний смак, враховуючи формотворчі національні чинники. Водночас поети-“молодомузівці” виявили зацікавлення новими європейськими художніми й філософськими ідеями, суттєво збагативши рівень вітчизняного літературно-мистецького процесу.
Симптоматичною ознакою їх творів у контексті українського модернізму, стало визнання величі та живучості “духу предків”, їхньої усюдиприсутності. Процес модерної реінтерпретації старовини у художньому осмисленні митців набув нового, “свіжого” виміру, перетворюючи минуле в інтегральний елемент модерного часу. Тому світогляд поетів-модерністів спонукав до “ревізії” усталених істин, переосмислення традиційного минулого для відкриття у ньому нового інтелектуального, художнього потенціалу, нового простору пізнання й переоцінки цінностей, аналізу історії народної душі тощо.
Доведено, що митці виявили гостру потребу осмислення романтичної традиції й намагалися її (потребу) реалізувати практично. Неоромантизм захоплював українських письменників модерної доби з двох актуальних причин. По-перше, як спроба захисту перед гострою критикою, що молодих митців називала декадентами-занепадниками або (у кращому випадку) символістами, а по-друге, неоромантизм уже самою назвою декларував джерела своєї естетики, тобто – вказував на культурну традицію. 
Натхненні романтичною гердерівською ідеєю емансипації національних культур поети занурилися у стихію народної творчості, намагаючись пізнати в ній істинні джерела народного світогляду. Зокрема простежується зв’язок із фольклором у творах Б.Лепкого (“Журавлі”, цикл “На позиченій скрипці”), П.Карманського (“З теки самоубийця”, “Заскоро ви, квіти”, “Цвітом ти мене дарила”, “Кривавий плач України несеться”), В.Пачовського (збірка “Розсипані перли”), С.Чарнецького (“Баркарола”, “Гуцульська пісня”). “Молодомузівці” виступили ідеологами національної доктрини, дбаючи про відповідність модерного художнього мислення “національному духу” народу; їх творчість стала виявом історично зумовленої реакції літературно-мистецького середовища на складні обставини доби.
Полеміка І.Франка із поетами “Молодої Музи” у вітчизняному літературознавстві й мистецтвознавстві сформувала своєрідний “міф” про не сприйняття критиком проявів модернізму. На початку ХХ століття це питання не могло набути об’єктивної оцінки, і не тільки тому, що тяжів авторитет самого І.Франка, а через необхідність часової дистанції для його кращого осмислення. Тому сучасні розвідки дозволяють більш критично аналізувати тенденції мистецької діяльності Галичини кінця ХІХ – першої третини ХХ століття, акцентуючи увагу на творчі контакти та світоглядні позиціїі інтелігенції.  Особливості художньої стилістики, еволюція форм естетичного мислення, осмислення ролі української ідеї у націотворчих процесах доби яскраво виокремлюються із творчості визначних галицьких митців – С.Людкевича, В.Барвінського, Ф.Колесси, І.Труша, О.Новаківського. та інших осіб, які не тільки долучилися до розвитку національної музичної й образотворчої культури та її професіоналізації, а й не мислили своєї діяльності поза суспільними процесами. Тому усі вони (і, особливо, С.Людкевич) репрезентували особливий тип митця-громадянина, який зобов’язаний активно втручатися в усі ділянки соціокультурного життя краю, відкривати перспективи подальшого духовного розвитку українців, наголошуючи на його витоках, народній основі, фольклористичних знаннях тощо.
Протягом творчого життя кожен із згаданих авторитетних у музичній й образотворчій сферах митців зарекомендув себе з позицій творців національного мистецтва, співзвучного своєму часові, представників низки по-новаторськи мислячих композиторів і художників. Суттєвими ознаками їх художньої діяльності стало прагнення і в мистецтві, і на суспільній ниві бути громадськими діячами, працювати заради піднесення національної культури, підпорядковуючи творчий потяг до експерименту, радикальніших пошуків висвітлення у мистецько-виразовій системі тих високих ідеалів, що сформувалися під час піднесення українського патріотичного руху. 
Ставши провідними постатями, професіоналами-композиторами й художниками вони у всій своїй культурологчній діяльності репрезентували дві основні ознаки: плекання оригінальності й самобутності національного мистецтва, базованого на грунтовному дослідженні вітчизняних традицій та активну взаємодію українських і європейських художніх тенденцій. 
Специфічною рисою у творчості митців стала її максимальна наближеність до оригінальних зразків глибоко народного змісту, що виявилася в музиці через обробку народних пісень (в С.Людкевича “Гагілка”, “Чорна рілля ізорана”, “Сонце ся сховало”, “Як ніч мя покриє”, “Там, де Чорногора”, “Ой співаночки мої”, “Зелена ліщина”), а в образотворчому мистецтві через відтворення національного колориту у пейзажних, портретних тощо сюжетах. Окреме місце у творчості С.Людкевича, Ф.Колесси, В.Барвінського посідав й історичний фольклор, представлений обробленими народнопісенними зразками. Ця особливість допомогла їм значно розширити поняття сутності фольклору, продемонструвати значення останнього в розвиткові професійного мистецтва і на практиці довести можливості його художніх трансформацій (що найбільш характерно для С.Людкевича).
Провідні принципи творчості згаданих музикантів і художників тісно пов’язувалися з суспільною проблематикою патріотичного спрямування. Світоглядна позиція, націотворчі погляди митців, відтворені у художніх зразках через звуки і символи, дозволяють наділити їх, як і провідних літераторів доби, зокрема І.Франка, специфічними рисами митця-громадянина, митця-патріота.  Органічно поєднавши різні етико-філософські та художньо-естетичні тенденції доби, зважаючи на суспільне призначення як митця, так і мистецтва, творча інтелігенція Галичини консолідовано заклала основи формування вітчизняного мистецтва на чітко визначених національних засадах. Вони об’єднали власні прагнення та ідеали, пов’язані із піднесенням національних позицій українців, з ідеалами громададсько-культурних діячів кінця ХІХ – першої третини ХХ століття, зокрема вищезгадуваного І.Франка. Через збереження вітчизняних духовних традицій, критичне ставлення до творчості українських митців музиканти й художники довели свою причетність до розгортання процесів національної самоідентифікації українців, характерних для досліджуваного періоду.      
Результати дослідження дають підстави зробити наступні висновки:
1. Аналіз історіографії досліджуваної проблеми репрезентує вектори змін у проблемному полі, в ракурсі якого відбувався розвиток культурно-мистецького життя Галичини кінця ХІХ – першої третини ХХ століття. Про це свідчить тематика публікацій, якими представлені зміст періодичних видань як українських („Зоря Галицька”, „Діло”, „Неділя”, „Ілюстрована Україна”, „Шляхи”, друкованих органах Товариств „Просвіта”, „НТШ”, „Рідна школа”), так і польських. Аналіз літературно-критичної думки, яку представляє тогочасна періодика, дозволяє зробити висновок про те, що тлумачення національного відбувалося у контексті різних ідеологій: націоналістичної, католицької, радянофільської і ліберальної. Цінним у поширенні національної ідеології виявився безперервний вихід „Літературно-Наукового Вісника”, видань націоналістичного напряму „Сурма”, „Метеор”, „Смолоскипи”, „Націоналістична думка”, „Державна нація”, „Голос нації”. Культуротворчі процеси висвітлені й жіночою періодикою, а також групою джерел, що надходили із діаспори.
У працях науковців другої половини ХХ століття проблеми культурно-мистецького розвитку Галичини кінця ХІХ – першої третини ХХ століття розглядалися багатовекторно і автономно представлені у роботах історико-соціального, філософсько-культурологічного, літературознавчого напрямів. 
2. Аналіз соціокультурних передумов дозволяє стверджувати про те, що відсутність самостійного культурного розвитку українців Галичини ще з першої половини ХІХ століття зумовила осмислення громадсько-культурними діячами, зокрема представниками “Руської трійці” у літературі та “перемиської школи” – в музиці, актуальних понять – „етнос”, „нація”, „національна культура”, „національний характер”, „національна свідомість”. Особливого значення у літературно-мистецькому процесі Галичини набуло прагнення митців через художню творчість поглибити значення державотворчої ідеї, що надала актуальності етностильовому фактору, який простежується у динаміці змін, характерній художній творчості визначеного періоду. Етностильовий фактор створив сприятливі умови для розвитку романтичних тенденцій в Галичині, починаючи з першої половини ХІХ століття. Їх прогресування наприкінці ХІХ століття сприяло зростанню потреби самоідентифікації українства у порівнянні з іншими етнічними угрупуваннями тогочасної Австро-Угорщини. Внаслідок зростання інтересу до національної культури відбулося становлення професійної культури, національних мистецьких шкіл (композиторської, літературної, образотворчої, театральної тощо), вивчення романтичного досвіду національного відродження.
3. Доведено, що творчі пошуки галицьких митців кінця ХІХ – початку ХХ століття відповідали потребам національного життя українців, відновленню різних сфер (духовної, культурної, мовної) буття народу після їх занепаду. Націоналістичні акценти у художній спадщині стали базовою цінністю, що генерувала суспільно-політичні процеси у краї. Водночас в художній творчості Галичини заявляють про себе мистецькі і літературні напрями модерністичного спрямування (експресіонізм, символізм, неофольклоризм), характерною ознакою яких стала поява тематики з національними акцентами; зменшення в галицькому мистецтві сільської проблематики, елементів фольклоризації мови; посилення психологізму у зображенні подій і людини. У мистецьких колах активізувалася полеміка щодо проведення інтеркультурних діалогів та взаємодії національної традиції з модерними художніми явищами доби.       
4. У літературно-мистецькому житті Галичини кінця ХІХ – початку ХХ століття відбувалось осмислення митцями сенсу української ідеї та її змісту, який полягав у розумінні ролі і місця нації у суспільно-політичному житті, усвідомленні націотворчої функції інтелігенції, збереженні національних традицій в умовах полікультурності, відродженні історико-культурної спадщини українців, вихованні нової української нації з власною мовою, вірою, освітою. Ідеологічні та естетичні новації зазначеного періоду характерні художній творчості І.Франка, який внаслідок переходу від “драгоманівської” (“федералістичної”) до революційно-демократичної концепції світовідчуття започаткував вітчизняну духовно-інтелектуальну традицію. Її сутність зводилася до боротьби за національні ідеали, зречення власних інтересів заради єдності народу. Синтез художнього й філософського мислення митця дав змогу багатогранно збагнути прірву провансальства українців, брак інтелектуальної і моральної енергії народу та заклав основу формування нової української радикальної інтелігенції наступних періодів.
5. Риси сформованої І.Франком української світоглядної ідеології знайшли широкий вияв у художніх зразках поетів об’єднання “Молода Муза” (В.Пачовського, Б.Лепкого, М.Яцківа, П.Карманського, В.Бірчака, С.Чарнецького), творча спадщина яких у 1920-х роках репрезентувала національну константу їх мислення через призму модерністських художніх впливів, формування оригінального погляду на історію, універсальні вартості людського буття. Як і І.Франко, поети вивчали народну творчість, пізнаючи в ній джерела народного світогляду. Використання ними фольклорних елементів засвідчило глибокий інтерес до історичного минулого народу, демократизацію художніх поглядів та осмислення національної традиції у хронологічно новій соціокультурній площині. Їх народнопісенні мотиви та образи поглибили емоційну експресивність мистецьких зразків, християнські цінності, специфічно впливаючи на свідомість українців.   
6. Творча спадщина галицьких музикантів С.Людкевича, Ф.Колесси, В.Барвінського; художників І.Труша, О.Новаківського та інших засвідчила еволюцію форм їх естетичного мислення, спрямованого на визначення єдності понять національного та європейського в культурі. Окрім цього, прагнучи збагатити арсенал поетичної мови та засобів художнього зображення, репрезентувати здобутки модерних європейських течій, ставлячи акцент на оригінальності і самобутності вітчизняної культури, митці зарекомендували себе як представники демократичного напряму, виразники духовних проблем суспільства кінця ХІХ – першої третини ХХ століття. Поділяючи позиції представників галицьких революційно-демократичних сил, зокрема І.Франка, виявляючи спадкоємність і наступність світоглядної ідеології, мистецька інтелігенція сформувала нові погляди на художню творчість (як площину для збереження національних традицій) й призначення митця у суспільстві (як культурно-громадського діяча). 
Представлена робота не вичерпує усіх аспектів окресленої проблематики і може мати наукове продовження.
  
Основний зміст дисертації викладено у публікаціях автора:
1.	Граб О.В. Шістдесятництво: витоки й духовні наслідки // Українська культура: минуле, сучасне, шляхи розвитку: Зб. наук. праць: Наук. зап. Рівненського держ. гуманіт. ун-ту. Вип.6. – Рівне: РДГУ, 2001. – С.68-76.
2.	Граб О.В. Національно-культурне відродження та творці мистецького життя Львова 60-х років ХХ століття // Українська культура: минуле, сучасне, шляхи розвитку: Зб. наук. праць: Наук. зап. Рівненського держ. гуманіт. ун-ту. Вип.7. – Рівне: РДГУ, 2002. – С.67-73.
3.	Граб О.В. Національно-культурне питання в контексті глобальних проблем сучасності (історичний аспект) // Актуальні проблеми історії, теорії та практики художньої культури: Випуск Х: Зб. наук. праць. – К., 2003. – С.258-268.
4.	Граб О.В. Витоки національного руху та інакомислення у культурологічній спадщині України (західноукраїнський регіон) // Українська культура: минуле, сучасне, шляхи розвитку: Зб. наук. праць: Наук. зап. Рівненського держ. гуманіт. Ун-ту. Вип.8. – Рівне: РДГУ, 2003. – С.44-56.
5.	Граб О.В. Соціокультурний розвиток західноукраїнських земель у контексті розгортання національного руху (кінець ХІХ - початок ХХ століття) // Актуальні проблеми історії, теорії та практики художньої культури: Випуск ХІІ: Зб. наук. праць. – К., 2004. – С.68-82.
6.	Граб О.В. Фольклорні витоки у художній спадщині західноукраїнських митців кінця ХІХ – першої третини ХХ століття та їх вплив на сучасний соціокультурний процес // Українська культура: минуле, сучасне, шляхи розвитку: Зб. наук. праць: Наук. зап. Рівненського держ. гуманіт. ун-ту. Вип.9. – Рівне: РДГУ, 2004. – С.21-30.
7.	Граб О.В. Національні джерела та суспільно-громадська тематика у мистецькій спадщині Станіслава Людкевича (кінець ХІХ – перша третина ХХ століття) // Українська культура: минуле, сучасне, шляхи розвитку: Зб. наук. праць: Наук. зап. Рівненського держ. гуманіт. ун-ту. Вип.9. – Рівне: РДГУ, 2004. – С.70-81.
8.	Граб О.В. Національний фактор в культурі західноукраїнських земель наприкінці ХІХ – початку ХХ століття. Тези науково-практичної конференції // Вісник Харківської державної академії культури. – Вип.10. – Харків: ХДАК, 2004. – С.148-150.
9. Граб О.В. Роль особистої культури молоді у процесах становлення політичного майбутнього країни: уроки минулого і сучасний контекст // Актуальні питання культурології: Альманах наукового товариства “Афіна” Художньо-педагогічного факультету РДГУ. – Випуск 2. – Рівне: РДГУ, 2004. – С.210-216.

Граб Ольга Вікторівна
Літературно-мистецьке життя Галичини кінця ХІХ – першої третини ХХ століття у контексті трансформації національної свідомості. Рукопис.
Дисертація на здобуття наукового ступеня кандидата мистецтвознавства за спеціальністю 17.00.01 – теорія і історія культури. – Державна академія керівних кадрів культури і мистецтв, Київ, 2005.
Дисертація присвячена дослідженню літературно-мистецького життя Галичини кінця ХІХ – першої третини ХХ століття, простеженню еволюції форм естетичного мислення митців у контексті трансформації національної свідомості. Увага зосереджена на етапах формування та розвитку національної культурної і мистецької спадщини Галичини, як складових націотворчих процесів. Аналізується роль національного чинника, світоглядна основа творчості галицьких митців та її відтворення на рівні “портретних” характеристик.  
Простежується стильова еволюція, поширення романтизму, що яскраво заявив про себе наприкінці ХІХ – першій третині ХХ століття у літературі і мистецтві, зокрема, у художніх зразках І.Франка, поетів-“молодомузівців” та С.Людкевича, Ф.Колесси, В.Барвінського, І.Труша, О.Новаківського. Доведено, що романтичний стиль виявив себе як особливий спосіб функціонування мистецтва, сформований естетичними завданнями доби і активно сприяв створенню національних мистецьких шкіл. 
Ключові слова: літературно-мистецьке життя Галичини кінця ХІХ – першої третини ХХ століття, митець-громадянин, митець-патріот, культурно-мистецький рух, національна традиція, “національний характер”, трансформація національної свідомості.

Граб Ольга Викторовна
Литературно-художественная жизнь Галиции конца ХІХ – первой трети ХХ столетия в контексте трансформации национального сознания. Рукопись.
Диссертация на соискание ученой степени кандидата искусствоведения по специальности 17.00.01 – теория и история культуры. – Государственная академия руководящих кадров культуры и искусств, г.Киев, 2005.
Диссертация посвящена исследованию художественной атмосферы Галиции конца ХІХ – первой трети ХХ столетия, изучению форм эстетического мышления представителей творческой среды в контексте трансформации национального сознания. Особое внимание сконцентрировано на этапах формирования и развития национальной культуры и искусства, духовного наследия Галиции, как составляющих национально-творческих процессов, которые имели определяющее значение для будущего становления государства. 
В работе проанализировано функционирование западноевропейских художественных стилей, в первую очередь – романтизма, что в указанный период четко заявил о себе в западно-украинском искусстве, известными представителями которого были И.Франко, С.Людкевич, поэты “Молодой Музы” - П.Карманский, В.Пачовский, Б.Лепкий, С.Чарнецкий, В.Бирчак и другие. Их творческое наследие представляло собой духовно-интеллектуальную традицию, материал для формирования новых теоретических концепций, мировоззренческих ценностных ориентаций, составляющих мировой идейно-теоретический контекст эпохи. 
Доказано, что романтизм активно способствовал развитию национальных художественных школ, особенно в тех странах, которые отстаивали государственную независимость; он стал духовной основой, стимулирующей национально-сознательные творческие личности в своих художественных образцах актуализировать национальную проблематику, защищать идеи своего народа, воспроизводить героическую память предыдущих историко-культурных периодов. Поэтому именно национальный фактор сыграл значительную роль в становлении сознания западно-украинских деятелей искусства. На рубеже ХІХ – ХХ столетий сформировалось художественное творчество нового эстетического образца, обусловленное модернистскими направлениями в европейском искусстве.   
В работе показана научная необходимость изучения национальной культуры и искусства в регионах, формирование которых происходило под влиянием различных в своей ментальности культурных традиций. Это в полной мере касается территории Галиции, которая в конце ХІХ – первой трети ХХ столетия отличалась поликультурностью. 
Обосновано, что динамика культурного развития Галиции указанного периода обусловлена стереотипами художественного мышления европейской культуры, поскольку стилевые тенденции, сформированные в Западной Европе еще в первой половине ХІХ века, проникли на западно-украинские земли и направлялись на преодоление национального ограничения, а также эволюцию национальной культуры в поликультурной среде региона. В тоже время выяснено, что явление стилевой эволюции, вобрав в себя европейское романтическое влияние, представило индивидуальные национальные черты, в первую очередь ориентированные на фольклор – украинскую духовную сокровищницу. 
Особое внимание обращено и на тот момент, что национальное искусство Галиции конца ХІХ – первой трети ХХ столетия отобразило процесс глобальных социальных катаклизмов, желание творческих личностей приобщить украинскую культуру к всемирному культурному процессу, при этом используя лучшие европейские достижения и знакомя мировое сообщество с отечественной духовной сокровищницей. Творчество анализированного периода в некоторой степени стало концептуальной основой для развития национального искусства в последующие периоды, демонстрируя эволюцию отечественной культуры в контексте формирования нового эстетического сознания в художественной среде.
Ключевые слова: литературно-художественная жизнь Галиции конца ХІХ – первой трети ХХ столетия, творческая личность-патриот, культурное движение, национальная традиция, “национальный характер”, трансформация национального сознания.

Grab Olga Viktorivna
Literary and artistic life of Halychyna at the end of ХІХ – the first third of ХХ century in the context of transformation national consciousness. – Manuscript.
The thesis for candidate’s degree by specialty 17.00.01 – theory and history of culture. – The State Academy of Managing Personnel of Culture and Arts, Kyiv, 2005.
This research is devoted to investigation of artistic atmosphere of Halychyna at the end of ХІХ – the first third of ХХ century, studing forms of aesthetical mentality of artists in the context of transformation national consciousness. Special attention is concentrated on the stages of forming and development of national culture and inheritance of Halychyna, as components of nation-creative processes, which were of great importance for the future creation of state. 
Attention is concentrated on functionof West-European styles of art for example romanticism, which declared brightly about itself at the end of ХІХ – the first third of ХХ century in the West-Ukrainian artistic horizon specifically in I.Franko’s, “poets’ molodomuztci”and S.Ludkevych’s works of art, directing to overcoming national narrow-mindedness. It was proved at the same time, that romantic style had manifested itself as a special way of functioning of art, formed aesthetical tasks of epoch, it had promoted actively to creation of national artistic schods especially in the countries fighting for their state independence and had become spiritual constant, which had seized the broad democratic public masses very guickly especially in the sorroundings of national art creators.
Key words: artistic surroundings of Halychyna the end of ХІХ – the first third of ХХ century, an artist-citizen, cultural-artistic movement, national tradition, “national character”, transformation of atists’ national consciousness.   

Підп. до друку 21.09.2005. Формат 60х84 1/16. Папір др. апарат.
Друк офсетний. Облік.-вид. Арк. 1,0. Зам. 160. Тираж 100
Державна академія керівних кадрів культури і мистецтв
01015, Київ, вул.. Січневого повстання, 21