КИЇВСЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ УНІВЕРСИТЕТ
імені ТАРАСА ШЕВЧЕНКА

Кривда Наталія Юріївна

УДК 130.2:061.2(1-87)(=161.2)

Українська діаспора: досвід культуротворення

спеціальність 09.00.12 – українознавство (філософські науки)

АВТОРЕФЕРАТ
дисертації на здобуття наукового ступеня
доктора філософських наук

КИЇВ –2009

Дисертацією є рукопис.
Робота виконана на кафедрі української філософії та культури  філософського факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка.  
Науковий консультант:		доктор філософських наук, професор                                                                    		Левчук Лариса Тимофіївна,                                                                              
Київський національний університет  імені Тараса  Шевченка, професор кафедри етики, естетики та культурології

Офіційні опоненти:			доктор філософських наук, професор 
Горбаченко Тетяна Григорівна,
Київський національний університет
імені Тараса Шевченка, провідний
науковий співробітник філософського
факультету 

доктор філософських наук, професор,
заслужений діяч науки та техніки
Крисаченко Валентин Семенович,
Національний інститут  проблем
міжнародної безпеки РНБО України,
радник

доктор філософських наук, професор
Мозгова Наталія Григорівна, 
Національний педагогічний  університет
імені М.П.Драгоманова, професор
кафедри філософії   
                                     
Захист відбудеться 30 грудня 2009 р. о  1000 годині на засіданні спеціалізованої вченої ради Д 26.001.43 у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка за адресою: 01033, м. Київ, вул. Володимирська, 60, ауд. 330.
З дисертацією можна ознайомитись у науковій бібліотеці ім. М.Максимовича Київського національного університету  імені Тараса Шевченка за адресою: 01033, м. Київ, вул. Володимирська, 58, зал  № 12.
Автореферат розісланий  «30»  листопада  2009 р. 
Вчений секретар  
спеціалізованої  вченої ради                                                О.І. Предко
ЗАГАЛЬНА ХАРАКТЕРИСТИКА РОБОТИ
Актуальність теми дослідження. Розбудова Української держави та її інтеграція у світовий простір супроводжується значними зрушеннями у науці та гуманітарній сфері, адже процес державотворення вимагає не лише зміцнення демократичних інституцій, розбудови громадянського суспільства, сприяння культурній самореалізації нації, а й вимагає від кожного усвідомлення свого минулого, причетності до духовної спадщини, визначення власного місця у складному соціокультурному просторі. З огляду на це, особливої значущості набуває концептуалізація розвитку української національної культури та узагальнення досвіду культуротворення в Україні з урахуванням усіх його складових, у тому числі культурних процесів в українській діаспорі. Аби поняття «діаспора» не поповнила список соціокультурних міфів, осмислення діаспори має відбутися у вимірах багаторівневого аналізу (діаспора як теоретична категорія, як культурний проект, як екзистенційний проект, як особливий тип онтологізації, як суспільний інститут тощо). 
В умовах транскордонного та мультикультурного розвитку цивілізації темпи та масовість процесів міграції інтенсифікуються надзвичайно: сьогодні від 150 до 180 мільйонів людей перебувають за межами країн свого походження, за кордонами України перебуває до 20 млн. українців. Україна почала активно інвестувати неоцінений людський ресурс в економіку і культуру світу ще з 
ХІХ ст., проте зараз цей процес не може не хвилювати – до 8 млн. осіб складає тільки трудова міграція. Така ситуація призводять до глибинних соціально-політичних, економічних, структурно-інформаційних та культурних зсувів у світі. Уніфікація культурних кодів через осмислення універсальності діаспорного досвіду постає серед самих актуальних проблем науки.
Одним з наріжних питань вітчизняного українознавства є визначення української етнокультурної ідентичності, яке неможливе поза урахуванням надбань українських культурних осередків, що існують у багатьох країнах. Внаслідок об’єктивних причин ці осередки були розділені упродовж значного історичного періоду та відокремлені від материкової культури, вони набули специфічних особливостей завдяки еволюційним та функціональним розбіжностям у культуротворчих процесах і обумовлені самобутністю їх історичного розвитку. Кожний осередок створював непересічну систему цінностей, неповторність якої перевищувала звичайні відмінності культурного регіоналізму. Реальність цих відмінностей переконливо демонструє формування численних осередків української діаспори в Канаді, Північній та Південній Америці, Австралії, Франції та Німеччині, що накопичили достатній потенціал для пошуку самостійних шляхів розвитку, які не лише герметизували минуле чи асимілювали діаспору з культурою нової батьківщини, а й мали самостійне значення. Підтвердженням цього є розвиток мистецтва – потужної складової будь-якого культурного процесу. Не викликає сумнівів факт високого рівня розвитку в діаспорі не лише самодіяльної творчості, а й професійного мистецтва: літератури, живопису, хореографії, музики та ін. Існування меморіального та актуального типів культурних процесів в діаспорі стає предметом культурологічного аналізу. Концептуалізація проблеми, яка заявлена в дисертації, ґрунтується на визнанні формування в українській культурі фактично двох гілок розвитку: в Україні та у діаспорі.
В дисертації українська діаспора оцінюється як унікальне соціокультурне явище в межах національної культури, що виконує подвійну функцію, виступаючи, з одного боку, окремим комплексом загального українського культурного процесу, а з другого – відтвореннях національно-культурної ідентичності діаспори. У такому контексті актуалізується необхідність діалогу материкової та діаспорної культури, який стимулюватиме введення до широкого наукового обігу в Україні як теоретичного, так і художнього досвіду діаспори. 
У дослідницькій літературі відсутній аналіз української діаспори як самостійного ціннісно-процесуального феномену, що складався протягом тривалого історичного періоду – від першої до четвертої хвилі еміграції. Цей рух об’єднує життєві й творчі долі низки конкретних персоналій – політичних й громадських діячів, філософів, культурологів, митців, пересічних українців, сукупні зусилля яких і створили самобутню культуру діаспори. Це і зумовило актуальність теми дослідження.
Зв’язок роботи з науковими програмами, планами темами. Робота виконана на кафедрі української філософії та культури Київського національного університету імені Тараса Шевченка в межах комплексної наукової програми «Наукові проблеми сталого державного розвитку України», науково-дослідної теми філософського факультету № 06БФ041-01 «Філософія та політологія в структурі сучасного соціогуманітарного знання».
Метою дисертаційного дослідження є розробка та обґрунтування філософської та соціально-психологічної моделі української діаспори, що відтворює логіку культуротворчих процесів протягом чотирьох хвиль еміграції.
Для досягнення поставленої мети сформульовані такі завдання:
• здійснити культурологічний та філософський аналіз культурного простору та соціодинаміки української діаспори та різноманітних сфер її життєдіяльності;
• обґрунтувати евристичні можливості осмислення української діаспори у модусі ціннісно-процесуальної природи феномену як методологічного принципу; 
• розглянути та проаналізувати структуру формування діаспори та специфічні функції її життєдіяльності на різних етапах;
• проаналізувати характер і особливості ідентифікаційних процесів в українській спільноті за кордоном;
• розкрити специфіку цивілізаційно-культурної та мистецької самоідентифікації та збереження колективної ідентичності української діаспори; 
• провести компаративний аналіз різноманітних форм буття української діаспорної спільноти, в тому числі формування філософської, літературної та мистецької традицій;
• з’ясувати сенс діаспори як культурного проекту в межах якого відтворюється етнонаціональна та культурна ідентифікація членів спільноти;
• проаналізувати площину етнокультурного розвитку діаспори та зміст етнічності в епоху транскордонного та мультикультурного розвитку, вплив процесів глобалізації на основні детермінанти української діаспори;
• виявити мистецький модус відтворення ідентичності та особливості різних видів мистецтв у діаспорі;
• розглянути проблеми марґінальності у контексті формування четвертої «хвилі» української еміграції;
• здійснити аналіз змісту діалогу української діаспори з сучасним соціокультурним простором України.
Об’єкт дослідження: соціокультурна історія української діаспори від кінця XIX – до початку XXI століття, її модифікації й трансформації у дискурсі становлення глобалізованого світу.
Предмет дослідження: досвід культуротворення і структура культуротворчих процесів в українській діаспорі як багатовимірного уособлення соціокультурної дійсності.
Методологічна і теоретична основа дослідження. Мета і завдання роботи вимагали зосередження уваги не тільки на предметному полі дослідження – досвід культуротворення і структура культуротворчих процесів в українській діаспорі, – але й на самих «носіях ідеї» культуротворення – мільйонах українців, які залишилися поза материковою культурою. Це зумовило застосування таких методів дослідження: історичного – у вивченні та реконструкції «образу» української діаспори протягом кінця XIX – початку XXI ст., у накопиченні первинних даних, отриманих із першоджерел та критичної літератури; аналітичного – у вивченні концептуальних підходів, на яких ґрунтуються сучасні моделі культуротворення; компаративного – у виявленні специфіки діалогу між материковою та діаспорною культурою та між географічними культурними осередками; біографічного – у вивченні життєвого й творчого досвіду відомих діячів різних періодів української діаспори, спадщина яких концептуалізує процес культуротворення і є його змістом, у вивченні автобіографічної та мемуарної літератури. 
Для вирішення поставлених завдань автор дисертації спирався на загальнонаукові методи й принципи досліджень, якими є принципи діалектики, єдності історичного і логічного, об’єктивності, методи компаративного та структурного аналізу. Інтерпретуючи тексти культури та культурні події, автор спиралась на загальний принцип філософської герменевтики як універсальної методології гуманітарного знання, метод персоніфікації та фактичної кумуляції відомостей про явища діаспорної культури. Важливу роль в осмисленні процесу культуротворення в українській діаспорі відіграло використання міжпредметного підходу. 
Синергійний характер самого феномену діаспори та міждисциплінарний характер його вивчення виявляє в історії науки кілька інтелектуальних традицій – філософську, суспільно-політичну, історико-культурну, мистецтвознавчу, етнографічно-фольклорну, а значить виявляє необхідність інтеграції наукових досягнень. Теоретичним підґрунттям загально філософського рівня у вивченні культури стали роботи українських (Кримський С., Павленко Ю., Попович М., Пролеєв С., Шинкарук В.М.) та російських дослідників (Баткін Л., Біблер В., Іонін Л., Каган М., Лотман Ю., Мамардашвілі М., Флієр А.) До аналізу залучені роботи “батьків” культурософії Е. Гуссерля, Е. Кассірера, М. Фуко та інших. 
Саме міжпредметність дозволяє виявити не лише зовнішні складності процесу культуротворення в діаспорі, а й внутрішні суперечності. Формування теоретичних засад осмислення української діаспори у модусі «ціннісно-процесуального феномену» потребувало звернення до досліджень сучасних українських філософів В. Андрущенка, Є. Бистрицького, С. Бондаря, В. Бондаренка, Т. Горбаченко, В. Горського, Л. Губерського, А. Конверського, Л. Конотоп, В. Крисаченка, Л. Левчук, Г. Лозко, В. Лубського, Н. Мозгової, М. Обушного, І. Огородника, В. Панченко, О. Предко, М. Рибачука, М. Русина, П. Сауха, М. Стадника, Є. Харьковщенка, В. Цвиха.
Емпіричну базу дослідження складають роботи загальноісторичного, соціологічного енциклопедичного характеру, що стосуються окремих сегментів українського світу за кордоном, тих самих унікальних форматів буття – меморіальних чи актуальних, через які прозирають універсальні людські цінності (І. Ванат, М. Василик, Л. Васильєва, І. Винниченко О. Войценко, Р. Гром’як, В. Євтух, Є. Камінський, О. Ковальчук, П. Кравчук, М. Куропась, 
С. Лазебник, Б. Лановик, М. Лупул, О. Мартинович, В. Маруняк, М. Марунчак, Н. Павлюченко, А. Попок, Я. Петришин, Р. Смаль-Стоцький, Ю. Стечишин, І. Тесля, Л. Толопко, В. Трощинський, А. Шевченко та багато інших). 
 Дослідженню феномену української діаспори передували вивчення питання феномену «нація», що традиційно лежить у центрі наукових розвідок як політологів, так і філософів. У вітчизняній інтелектуальній традиції інтерес до проблем націй і, відповідно, національної культури як складової націєтворення, має значну історію: від класичних робіт Д. Грушевського, Д. Донцова, В. Липинського, Ю. Вассіяна, Ю. Бойко, О. Бочковського, С. Рудницького, В. Старосольського, І. Лисяка-Рудницького та ін. до сучасних досліджень істориків Я. Грицака, Я. Дашкевича, Я. Ісаєвича, Г. Касьянова, З. Когута, В. Лісового, П. Магочія, А. Пономарьова, В. Смолія. Філософське підґрунтя проблеми націєтворення та культуротворення розглядали І. Огородник, О. Пріцак, О. Субтельний, М. Тарнавський, Б. Цимбалістий, М. Шлемкевич, В. Янів та інші. Питання та виклики націєтворення, парадигми культурної та політичної асиміляції є, серед інших, предметом вивчення сучасних дослідників М. Рябчука, Р. Шпорлюка.
Проблеми етнічних діаспор вперше починають досліджуватися на початку ХХ ст. в США, фактологічне та історичне вивчення діаспори як етнічної меншини здійснювали Ю. Бачинський, В. Маркусь, М. Марунчак, М. Мушинка, А. Цеглинський, Л. Ясінський. Системне соціокультурне дослідження української еміграції та діаспори у вітчизняній науці починається лише з кінця ХХ століття (М. Брайчевський, М. Вівчарик, Ф. Заставний, В. Євтух, В. Капелюшний, І. Курос, Ю. Левенець, А. Попок, Ю. Римаренко, В. Трощинський). 
Важливе теоретичне навантаження в процесі аргументації концепції дисертації має проблема само ідентифікації. Осмисленням процесів культурної-цивілізаційної ідентифікації в межах української діаспори займалися як філософи І. Мірчук, О. Кульчицький, О. Пріцак, В. Янів, так і культурологи, мистецтвознавці та критики – Б. Бойчук, Г. Грабович, Ю. Липа, Ю. Луцький, О. Тарнавський, Ю. Тарнавський, Ю. Шевельов (Шерех). Як соціокультурний феномен опрацьовують ідентичність сучасні вітчизняні вчені Т. Воропай, О. Дергачов, Н. Костенко, В. Малахов, І. Семенко, В. Цупик, М. Шульга. 
Аналіз культуротворення – одна з найпомітніших тем в науковій літературі, соціо- та антропокультурним проблемам присвячені роботи Є. Андроса, С. Гатальської, В. Мазепи. Значний теоретичний, а особливо емпіричний шар напрацьований в межах філології, літературознавства, мистецтвознавства (В. Агеева, І. Дзюба, М. Жулинський, П. Кононенко, Р. Корогодський, М. Новікова, В. Овсійчук, С. Павличко, А. Погрібний, Д. Степовик, В. Шевчук, Л. Череватенко, В. Яременко). Традиційна для діаспори історико-культурна проблематика (Д. Антонович, М. Голубець, В. Голубничий, М. Грушевський, І. Крип'якевич, В. Кубійович, З. Кузеля, С. Наріжний, В. Петров, М. Семчишин, Д. Чижевський). Авторитетними дослідниками теорії мистецтва в діаспорі були мистецтвознавці та митці В. Авраменко, В. Верховинць, Б. Зайцев, С. Гординський, Я. Гніздовський, Р. Клімаш, І. Книш, П. Мегик, А. Нахачевський, В. Січинський. Саме міжпредметність дозволяє виявити не лише зовнішні складності процесу культуротворення в діаспорі, а й внутрішні суперечності. Історія та особливості українського театру завжди цікавили дослідників, варто згадати Б. Береста, О. Білецького, В. Блаватського, М. Возняка, І. Волошина, М. Гарбузюка, В. Грібінського, В. Гайбадури, Л. Дражевську, О. Кисіля, Б. Козака, О. Курочкіна, Г. Лужницького, В. Рєзанова, М. Рудницького, Н. Чечель, С. Чорній та інших. Розвиток літератури – як україно-, так і англомовної – в діаспорі становить предмет прискіпливого вивчення, адже мова є одним з найголовніших інструментів ідентифікації особи та онтологізації буття (Т. Галай, Г. Грабович, Е. Падольски, А. Істхоуп, Я. Славутич, Д. Струк, Г. Тіханов, М. Хаас, Б. Дж. Шелхорн, тощо)
Дисертант здійснює персоніфікацію дослідницького матеріалу, наслідком чого є відтворення життєвих й творчих доль низки видатних діячів діаспори, творча спадщина яких стала надбанням усього українського народу: В. Авраменко, О. Архіпенко, Д. Бурлюк, Й. Гірняк, Я. Гніздовський, М. Левицький, С. Лифар, Ю. Луцький, Б. Стебельский. 
Аналіз концепції “чужий / інший” дають змогу під нетрадиційним кутом зору подивитися на соціально-психологічні та етичні проблеми «четвертої хвилі» еміграції. Проблеми «чужого/іншого» у історико-філософський перспективі представлена роботами Б. Вальденфельса, Е. Гуссерля, Ю. Кристєвої, Е. Левінаса та інших. Філософську зацікавленість маргінальністю демонструє французький структурализм та постструктуралізм (Р. Барт, Ф. Гваттарі, М. Фуко), класичними є роботи М. Бахтіна, Р. Парка, Е. Стоунквіста, Т. Шибутані, відзначимо дослідження Л. Баннікової, Н. Мельникової, М. Новікової, І. Попової. В психологічному аналізі маргінальності (міграційної зокрема), ми звернулися до робіт Г. Андрєєвої, А. Асмолова, А. Бодалєва, Л. Кулікової, А. Лєонтьєва, Н. Хрустальової. 
Глобалізація суттєво змінила характер та інтенсивність транснаціональних зв’язків, що інтенсифікує міжнародний дискурс концептуалізації феномену діаспори: Б. Андерсон (походження спільноти та націоналізм), Р. Бразіл, П. Вербнер, Дж. Кліффорд, та З. Чоу (осмислення феномену діаспори, її структури), С. Вертовец (аналіз визначень діаспор), К. Тололян (діаспора та національна держава), Б. Едвардз (соціальні аспекти вивчення діаспори), Ф. Фенон (проблема меншин та самоідентифікації), А. Флерас (етнічна динаміка в Канаді), П. Гілрой (модерність та подвійна свідомість), Н. Глейзер та Д. Моніхан, В. Ісаїв та В. Кумлічка (етнічність), В. Сафран та В. Коннор (діаспори в модерному суспільстві), Р. Коен (напевно, найвідоміше дослідження діаспори), Г. Шеффер (політика існування діаспори), П. Ван дер Веєр (міграції та діаспори), С. Холл (культурна ідентичність), Н.-Г. Шиллер (транснаціоналізм), М. Хеллер (білінгвізм), М. Кіртз (мультикультурність та трансформація етнічності), Дж. К. Кулик (від мультикультурного минулого та транскультурного майбутнього), С. Лаві, Т. Сведенберг, А. Арджан, К. Брекенрідж, Д. Міллер та Ф. Сисин (національна ідентичність), М. Уотерс (глобалізм та діаспори), А. Уілсон (українці: неочікувана нація) та багато інших. Варто зазначити, що більшість цих робіт вперше частково перекладено та введено автором у науковий обіг.
Наукова новизна одержаних результатів полягає у тому, що вперше в сучасному українознавстві створена модель культуротворення в українській діаспорі протягом кінця XIX – початку XXI ст. з урахуванням специфіки взаємодії материкової культури та діаспорних культурних осередків, з виявленням суперечностей ідентифікації, самоідентифікації, збереження колективної ідентичності та творчими інтенціями мистецтва в умовах діаспорного культурного простору. 
У результаті вирішення поставлених у дисертаційній роботі завдань обґрунтовано положення, що мають наукову новизну:
- вперше здійснено цілісний соціально-філософський аналіз науково-теоретичної, мистецькознавчої та мемуарно-епістолярної спадщини української діаспори, з виявленням розбіжностей та суперечностей у методологічних підходах та принципах досліджень, що обумовлено відсутністю розуміння діаспори як цілісного феномену. Це дало можливість розглянути українську діаспору як динамічну спільноту з власною системою ціннісних орієнтацій, певними комунікативними технологіями та «життєвими проектами» (Е. Гуссерль), яка історично склалася в результаті внутрішніх і зовнішніх процесів;
- обґрунтовано, що українську діаспору слід розглядати як систему, що складається з підсистем (регіональна, локальна діаспора), кожна з яких має власний, неповторний напрям культуротворчих процесів, що з часом набирають рис самостійності; осмислення діаспори у модусі ціннісно-процесуального феномену дозволило окреслити світоглядну функцію, яка здійснюється за рахунок синергії діаспори як системи, що здатна, з одного боку, відокремити запозичені, але не перетворені цінності та настанови, а з іншого – забезпечити здатність власної культури корелюватися з еволюцією навколишнього світу;
- вивчено фрагментованість українського культурного простору, яка склалася як відбиття специфічного історичного розвитку (асинхронність через наявність чотирьох хвиль українського еміграційного потоку та поступова втрата гомогенності) і набула складного, багаторівневого вигляду: відсутність лінійної ієрархії, розвиток субкультурних комплексів, які належать українському етносу, та субетнічних груп; показано, що гармонізація культуротворення йде через взаємодію зазначених рівней; 
- визначено, що суб’єкти діаспори позначені культурною, лінгвістичною, етнонаціональною гібридністю, яка визначає культурну діалогічність й відіграє ключову роль у внутрішньому дискурсі в діаспорі щодо ідентифікації всієї спільноти та самоідентифікації її окремих суб’єктів; доведено, що в діаспорі поле визначення ідентичності окреслюється етнонаціональними та культурними складовими; етнонаціональний складник є суб’єктивним та виступає провідним на рівні відтворення індивідуальної ідентичності або ідентичності локалізованих груп. Культурний складник є об’єктивним, відтворює динамічний характер ідентичності, забезпечує трансляцію зовнішніх культурних впливів та пов’язаний з колективними цілеспрямованими культуротворчими діями, що безпосередньо реалізують ідентифікацію діаспори у відповідних культурних або мистецьких дискурсах;
- доведено, що процес самоідентифікації української діаспори має усталений багаторівневий характер, від генерації до генерації йдеться про приналежність до українства, а самоідентифікація є не лише ознакою, але висвітлює системні зв’язки між людьми. Самоототожнення української діаспори відображає її цілісність як системи, що існує у свідомості людей. Поєднання в ідентичності діаспори традиційних національних та етнокультурних елементів з культурними конструкціями, які не є іманентними елементами національної ідентичності, визначає специфіку співвідношення складових ідентичності, подвійність самоідентифікації набуває статусу інваріанти культурно-цивілізаційного розвитку української діаспори; 
- встановлено, що процес мислення в українській діаспорі відбувався і відбувається в контексті західноєвропейської соціокультурної традиції, під кутом зору таких цінностей, як демократія, громадянські свободи, ринкова економіка, завдяки чому діаспора і стала «громадянським суспільством – у собі» та «громадянським суспільством – для себе» (Гегель); соціальні форми спільності зумовлені «тимчасовими» (економічними, політичними) факторами, етнічна ідентичність є сталим елементом людської суб’єктивності й не залежить від соціальних ролей, політичних орієнтацій, оскільки етнічні форми буття більш вкорінені у свідомість; виявлено, що культура, релігійність, спосіб життя є духовно-практичними механізмами, що допомагають забезпечити життєдіяльність української діаспори, її колективну ідентичність упродовж сторіч;
- розглянуто українську діаспору не стільки як суспільний інститут, скільки як культурний проект, завданням якого є онтологізація та відтворення ідентичності членів спільноти; доведено, що ідентифікація відбувається на перетині національного та суб’єктивного чинників, що в умовах діаспорного існування призводить до виникнення подвійної ідентичності; ідентичність діаспори виступає як національний й одночасно мультикультурний феномен, мультикультурність породжує та забезпечує неконфліктну ідентичність в межах множинної ідентифікації;
- обґрунтовано сучасний проект формування теоретичних засад, методологічних принципів та механізмів існування соціокультурного буття діаспори в умовах глобалізації і доведено, що в процесі формування та розгортання системи соціокультурних координат головного змісту набувають аксіологічно-орієнтовані принципи життєдіяльності людини і спільноти (поліфонізм або гармонійне багатоголосся ідей, діалог як створення смислового простору співіснування думок тощо); 
- компаративний аналіз материкової й діаспорної культури дозволяє стверджувати, що вони є двома гілками єдиного процесу розгортання смислів національної культури,; доведено, що українська діаспора володіє набором стрижневих символічних елементів, ці своєрідні символи заохочують лояльність членів української спільноти, конкретизують у них відчуття власної гідності, створюють моральну основу для сумісної діяльності, а мистецтво виявляє персоніфікацію в діаспорному культуротворенні та стає потужним імпульсом інклюзії позаетнічних ознак в конструкцію ідентичності;
- осмислено мистецтво та література як засоби відтворення ідентичності на тлі художніх шукань епохи, окреслено розбіжності в розумінні функціональності творчості; визначено, що проблема ідентичності української діаспори розгорталася в царині самовизначення окремих митців; обґрунтовано, що суперечність між «неокласиками», «традиціоналістами» та «європеїстами» призвела до кризи ідентичності в мистецькому середовищі діаспори в середині ХХ ст. і позначилися на логіці розвитку провідних літературно-мистецьких угруповань; розглянута синкретичність діаспорного мистецтва як феномена культуротворення етнічної групи та як частини загальнокультурного процесу країни перебування; багатокультурність визначено як самоцінний феномен; виявлено естетико-мистецтвознавчі засади «мовних» і «немовних» видів мистецтв. Принцип персоніфікації в аналізі діаспорного культуротворення дозволив довести, що на відміну від самодіяльної творчості, стимулом якої було збереження фольклорно-етнографічних традицій, професійне мистецтво в діаспорі мало самоцінне значення й виявилося потужним фактором в утвердженні українського мистецтва як цілісного феномену;
- окреслено проблему «чужий/інший» в культурі в контексті специфіки четвертої хвилі еміграції, для чого розглянуті історія формування та культурологічний аспект дискурсу «чужий/інший» в європейській традиції та доведено, що розрізнення між своїм та чужим – головний досвід людини від початку індивідуалізації, визначено, що на чужину проектуються нездійснені прагнення; "своя чужина" імпліцитно присутня в будь-якому суспільстві (культурно чуже, соціально чуже, "нормативно чуже"). “Інший” задає систему координат культури, діалог з “іншим” є життєво необхідним, здатність до культуротворення принципово визначається ефективністю комунікацій та якістю діалогічного досвіду;
- аргументована методологічна цінність вивчення маргінальності, яка полягає не тільки у дослідженні сучасних соціокультурних процесів/об’єктів маргіналізації (міграцій та мігрантів, етнічних меншин, субкультур тощо), - зона впливу маргінальних полів культури покриває титульні нації, системи цінностей, етнічні стереотипи; визначено креативний потенціал маргінальності, маргінал - це ключова особа/key-personality у контактах культур; показано, що головний герой діаспорного культурного простору, що функціонує на перетині культур – бікультурал, якому властива подвійна самоідентифікація та формування нової подвійної етнічності, яка передбачає актуалізацію різних етнічностей у різних контекстах; якщо служіння національній ідеї обирається не заради самоутвердження, а заради культури, тоді національне – один з аспектів, інколи визначний;
- доведено, що актуальним питанням сьогодення є відкритий діалог української діаспори з сучасним соціокультурним простором України на основі спільного культурного підґрунтя, що закладено у стереотипи свідомості українського народу в цілому; сучасність виявляє глибинні глобалізаційні й трансформаційні процеси, саме тому українська діаспора, залишаючись своєрідною системою з власною культурою, структурою цінностей, особливостями комунікаційних зв’язків та ін., може стати відправним пунктом транскордонного та міжкультурного діалогу в модерних умовах. 
Теоретичне і практичне значення дослідження. Вперше в українознавстві зроблено спробу системного аналізу процесів культуротворення в українській діаспорі протягом чотирьох хвиль її існування. Застосовані підходи й одержані з їх допомогою теоретичні положення та висновки дають змогу розкрити культуротворчі процеси в діаспорі під об’єктивним, неупередженим кутом зору. Матеріали дисертації можуть становити певну теоретичну та методологічну базу для подальшого вивчення діаспори щодо нових умов – існування державності в Україні.
Виходячи з практичної значущості досягнутих результатів, їх можна використовувати для збільшення меж дослідницького поля щодо соціокультурної динаміки культуротворення в українській діаспорі і специфіки взаємодії цих процесів з материковою культурою, а також при викладанні нормативних курсів, спецкурсів з українознавства, історії України, української філософії та української культури, культурології, естетики та мистецтвознавства. 
Особистий внесок здобувача. Дисертація є самостійною науковою працею автора. Висновки та положення наукової новизни одержані автором самостійно на основі результатів, що отримані в процесі дослідження. Всі опубліковані праці автора за темою докторської дисертації (монографія «Українська діаспора: досвід культуротворення», статті, тези) написано без співавторства.
Апробація результатів дисертації здійснена при обговорені роботи на кафедрі української філософії та культури, кафедрі релігієзнавства філософського факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Основні положення й результати дисертаційної роботи викладені у монографії, у наукових статтях, у доповідях на наукових конференціях, а саме на 
IV міжвузівському культурологічному семінарі «Некласична філософія моралі, мистецтва і культури» (м.Чернігів, 2004 р.); на Міжнародній науковій конференції «Людина – Світ – Культура» (м. Київ, 2004 р.); на науковій конференції «В.П.Петров (Домонтович, Бер) – видатний мислитель, учений, письменник» (м. Київ, 2003 р.); на VIII міжнародній науково-практичної конференції «Людина, культура, техніка в новому тисячолітті» (м. Харків, 2007 р.); на Міжнародній науковій конференції «Наука и инновации» (Режим доступу: http:// www.rusnauka.com., 2007 р.) та ін.
Публікації. Результати дисертаційного дослідження висвітлені у індивідуальній монографії (16 др. арк.), у 20 наукових статтях, надрукованих у фахових виданнях, затверджених ВАК України (10 др. арк), у 18 інших публікаціях та тезах доповідей у збірках міжнародних та всеукраїнських конференцій без співавторства (2,5 др. арк.), у двох підручниках (у співавторстві).
Кандидатська дисертація на тему «Самореалізація особистості художника в творчому процесі» була захищена у грудні 1992 році, її матеріали у тексті докторської дисертації не використовувалися.
Структура дисертації. Обрана тема, поставлена мета і завдання дослідження зумовили структуру дисертації, яка складається із вступу, семи розділів, висновків та списку використаних джерел (455 позицій). Обсяг основного тексту становить 413 сторінок.

ОСНОВНИЙ ЗМІСТ ДИСЕРТАЦІЇ
У вступі обґрунтовується актуальність обраної теми, аналізується ступінь розробленості та формулюється проблемна ситуація дослідження, визначаються об’єкт, предмет, мета, завдання, теоретико-методологічні засади, розкривається наукова новизна та формулюються положення, що виносяться на захист, визначено теоретичне та практичне значення роботи, апробація її результатів.
Перший розділ – «Аналітичний огляд джерел та методологічно-концептуальні основи дослідження» - присвячено розгляду методологічних підходів, на яких базується дослідження. Визначено, що творча природа особистості дозволяє не лише вирізнити її як дієвий чинник культуротворчого процесу, але й ототожнити людину та її особисту діяльність з процесом культуротворення в рамках всієї культури, із якою особистість себе ідентифікує. Виявлено, що особистісний аспект історико-культурного процесу має самостійне значення, динаміка цього взаємозв'язку полягає в опозиції культури як особистого творчого джерела історії та соціальності як надособистої регламентуючої сили. Обрання особистісного, суб'єктивного аспекту історії в якості об'єкту наукового вивчення культури в загальнолюдському вимірі особливо значуще у випадку діаспори. У вивченні фрагментованого осередку культури культуротворчий процес фактично може бути "подрібнено" до індивідуального, особистого рівня. Зазначено, що продуктивне дослідження культурного процесу (і материнського, і фрагментованого) може статися лише на перетині персоналістичного та соціокультурного дискурсів. В першому випадку матимемо справу з особистісним, інтимним світом митця, в другому – з світом зовнішньої феноменологічної об'єктивації, із світом опредметнених сутнісних сил людини. Ця екзистенціальна феноменологія репрезентує Людину, фіксує її історію, конституюється в культурі і виражає позачасові цінності історичного досвіду. Культура діаспори демонструє динамічний стан, де архетипічні форми розкриваються через конкретно цивілізаційні формати, опосередковані національними, становими, психоетнічними стереотипами. Дослідження соціокультурного буття діаспори здійснюється заради виявлення унікальних форматів соціального досвіду в унікальному просторово-часовому континуумі, через які проглядають загальнолюдські формати співіснування. У багатстві соціокультурних феноменів ми досліджуємо “прафеномени, архетипи буття в їх проявленості… в культурно-історичній дійсності” (С. Кримський). Розгортання означеного принципу як методології стає можливим у ситуації вироблення теоретичних засад осмислення української діаспори у модусі «ціннісно-процесуального феномену». 
Другий розділ – «Соціо-культурний вимір формування та еволюції української діаспори» – складається з чотирьох підрозділів, в яких розглянуто онтологічні проблеми культуротворення, роль світоглядної функції, функціональні та соціокультурні завдання культуротворення в українській діаспорі. Окрім цього культура діаспори розглянута як «екзистенційний проект».
У підрозділі 2.1. – «Онтологічні проблеми культуротворення» – розглянуті різні аспекти онтологічних проблем культуротворення, показано, що в кожний історичний період при відтворенні картини світу в індивідуальній чи масовій свідомості онтологія виступає переважно в емпіричному прояві, оскільки елементи її аналізу реальні, історично зафіксовані в потоці еволюції суспільства, культури. В апараті онтологізації фактично не представлені наукове узагальнення та систематизація, які дозволили б вийти на теоретичну побудови поточної картини світу, а також відображення в ній специфічних культур та місця їх носіїв.
З точки зору виконання онтологічної функції культури процедурно важливим є інтракультурологічний аспект (М. Каган), що спостерігається в побудові самої культури, у її відносинах з іншими культурами та у характері й напрямі еволюції конкретної культури. Показано, що в онтології культура виступає керівною силою, створюючи об’єкти наукового дослідження, культура фактично відтворює картину світу. Наслідком цього процесу є принципове нове, синтезоване уявлення про світ. Відтак культура не просто виконує онтологічну функцію, а й завдяки їй реалізує нерозривний зв’язок індивідуумів та соціумів, які є її носіями, із оточуючим світом. Загальні параметри онтологічної функції культури та проблеми її реалізації в культуротворчому процесі визначають особливості онтологізації в конкретно-історичних умовах для певного культуротворчого процесу. У цьому сенсі специфічним феноменом культуротворення і виступає діаспора.
Аргументовано поліглотність культури, її здатність до успішного функціонування лише через активну взаємодію з іншими культурами, запозичення з них частково чи повністю символічних структур та ціннісних систем. Зростання поліглотності культури збільшує її здатність адаптації до навколишнього середовища, а отже значно збільшує ефективність онтологічної функції культури. 
У підрозділі 2.2. – «Роль світоглядної функції в дослідженні культуротворчих процесів» – наголошено, що культура посідає важливе місце в системі світосприймання як окремої особистості, так і складних суспільних систем. Світоглядні установки культури набувають центрального значення на рівні особистому, у визначенні індивідуального світосприймання. Водночас культура виступає як зв’язок між особистістю та її суспільним оточенням, як спосіб існування людини в суспільстві (А. Флієр). Наголошено, що світоглядні установки в процесі культуротворення зумовлюються як відповідною традицією, так і конкретно-історичними, суспільними умовами, найзбалансованішим це співвідношення виступає на особистісному рівні. У такому вимірі культуротворчого процесу визначальним стає примат суб’єктності процесу культурного розвитку, який виступає системоутворюючим фактором культуротворчого процесу. Водночас підкреслено, що методологічна не безперечність обрання особистого, суб’єктивного аспекту історії, як об’єкту наукового вивчення культури з точки зору розвитку культури в загальнолюдському вимірі, має певні виправдані винятки, особливо значущі з точки зору світоглядної функції культуротворчого процесу. Для дослідження периферійних осередків культури такий підхід виглядає цілком виправданим.
Усе зазначене набуває специфічного зрізу в умовах діаспори, з одного боку, зберігаючи для особистості можливість культурної самореалізації, а з другого, – оскільки вона здійснюється поза межами власної культури спостерігається виродження культуротворення у процес відтворення – без урахування плину часу та розвитку оточуючого середовища – сталих культурних цінностей. Безпосередній вплив факторів існування особистості в діаспорі – місце та умови життя, особливості культурного оточення, мовне становище – щодо характеру та змісту культуротворчого процесу спричиняє зсув центру уваги культурних процесів і робить його експліцитні завдання та здобутки неоднорідними у різних культуротворчих процесах однієї культури. Відтак певний внутрішньо культурний дисонанс, що виникає, фактично проявляється у формуванні, окрім основної культури, ще й низки квазікультур. Підкреслено, що у межах квазікультур саме в світоглядній функції проявляються найбільші розбіжності.
У параграфі 2.3. – «Культуротворення в українській діаспорі: функціональні та соціо-культурні завдання» – відштовхуючись від засадничої тези М. Поповича, згідно якої культура є такою сферою життєдіяльності суспільства, в якій проявляється зв’язок із цінностями, створеними та спожитими протягом історії; простором, де проходить як життя окремої людини, так і життя всього суспільства, визначено, що проблема функціональності зарубіжної україніки нерозривна із загальними проблемами формування культурного простору української національної культури, із виокремленням специфічних, наразі й регіональних, підрівнів у цьому просторі, а також із співвідношенням між різними осередками української культури та ступенем внутрішньо культурного обміну в українській національній культурі. Відзначається, що категорія «національне» – одна з найбільш складних. Водночас категорія «національне» є складовою широкого спектра соціо-психологічних та соціокультурних проблем. Власний творчо-пошуковий характер виявляє комунікативна функція, яка слугує цементуючим чинником у збереженні цілісності і єдності культурного простору та процесу. В історичному плані культурний ареал української культури формувався в межах кількох цивілізаційних просторів (Ю.Павленко), чим і пояснюється більша здатність української культури до адаптації систем цінностей інших культур (внаслідок необхідності виробляти процедури та цінності, що інкорпорували ціннісні системи інших культур).
Зазначено, що культурні впливи, трансляції, культурні адаптації супроводжують будь-яку культуру протягом усієї її історії, і подекуди саме цими факторами пояснюються головні її особливості, зокрема, її самодетермінований характер.
У підрозділі 2.4. – «Культура діаспори як екзистенційний проект: до постановки проблеми», – відштовхуючись від ідей необхідності реструктурування цивілізації (А. Дж. Тойнбі) та перспективи духовної революції, яка виявляється наслідком кризи споживацького суспільства, показана необхідність вироблення «певної планетарної стратегії виживання». Відсутність чи фрагментарність певного історичного досвіду в Україні (ренесансної емансипації, протестантизму, досвіду буржуазного самоврядування, персоналістичного ставлення до Бога та ін.). призводить до поверхневого або неадекватного сприйняття Україною утилітарно-раціоналістичних цінностей західної моделі, а внаслідок географічної, історичної, ментальної, почасти конфесійної, близькості України до центрально-європейського варіанту цивілізації, визначення цивілізаційної причетності України виступає як суперечливий процес, особливо враховуючи її «російсько-радянську та пострадянську» історію. Культурно-ціннісна різноспрямованість громадян України є об’єктивною, історично обумовленою обставиною, що не може бути перейденою ні в одну зі сторін у близькому майбутньому.
Актуальною для України, 10 млн. жителів якої знаходяться у «великому світі», є проблема кризи суб’єктивності. Руйнація особистості, деградація моралі спричинена і стандартами масового споживання, що її плекає індустріальна модель суспільства. Постає проблема створення нової стимулюючої системи, яка б вела не до поверхових і егоцентричних цілей (влада, багатство), а й залучала б до творчості та розвитку, до свідомого ставлення до власного майбутнього. Мультикультурний світ потребує нового погляду на освіту та виховання, потребує соціалізації особи. Саме тут виявляє свої потужні можливості культура, а українські закордонні спільноти демонструють можливість дослідити історію існування й культурно-теоретичну спадщину як цілісний ціннісно-процесуальний феномен (А. Канарський).
Звертаючись до життя й творчості Т. Осьмачки, І. Багряного, В. Барки, Я. Гніздовського, В. Горбачевського, Б. Стебельського – яскравих представників української інтелігенції закордоном – підкреслюється їх здатність до самопобудови. Всі вони пройшли свою особистісну Голгофу, опинившись в еміграції не за власним бажанням, існуючи у світі ностальгічних спогадів та жорсткого, непримиренного ставлення до радянської влади.
Третій розділ – «Українська діаспора: структура культуротворчих процесів» – складається з трьох підрозділів, в яких наголошено на проблемах транснаціоналізму, фрагментованості українського культурного простору та соціо-культурній динаміці культуротворення в українській діаспорі.
У підрозділі 3.1. – «Транснаціоналізм та діаспора у соціокультурних вимірах» – розглянуто глобалізацію як чинник інтенсифікації транснаціональних зв’язків. Глобалізація спроможна не тільки кількісно збільшити обсяги транснаціональної взаємодії різних культур, а й змінити динаміку і структуру відтворення культурних процесів у межах етнічних чи релігійних меншин. Зазначено, що, спираючись на новітні технологічні досягнення в сфері комунікацій, глобалізація уможливила інтенсивний діалог з емігрантськими спільнотами й суспільствами країн, з яких вони емігрували. В цих умовах потужно змінюються і самі спільноти, набуваючи ознак транснаціональності.
Процес транснаціоналізації підкреслив значущість національних меншин у суспільних і культуротворчих процесах багатьох країн, спонукаючи водночас до аналізу не тільки походження діаспори, а й тієї ролі, яку вона відіграє в сучасному світовому соціумі. Саме це призвело до виокремлення таких проблемних ситуацій існування діаспори, які мають як теоретичне, так і практичне значення для сучасної культурології: 1. навмисний супротив асиміляції як шлях, що підтримує межі між діаспорою та оточенням; 2. внутрішня структура діаспори та її організації; 3. діаспора, що стає самостійним культуротворчим проектом, завдання якого – онтологізація як середовища її існування, так і світу в цілому. У такому контексті в діяльності діаспори органічно поєднується усвідомлення навколишнього світу і його перетворення; 4. специфіка процесів, внаслідок яких, з одного боку, еволюціонує діаспора як суспільно-культурне явище, а з другого, – результати її функціонування у політичній, суспільній, культурній площинах; 5. синкретизм діаспори, оскільки культурні феномени діаспора створює та відтворює не лише відповідно до традиційних етнокультурних кліше, а й шляхом трансформації останніх та адаптації їх до реального оточення.
Наголошено на значенні колективної пам’яті діаспори, завдяки якій, з одного боку, колективні спогади виступають як консолідуючі фактори й творять «міф Вітчизни», «міф золотого часу», а з другого, – є фрагментованими, оскільки ґрунтуються на уривчастих та суб’єктивних спогадах з перебільшенням позитивних уявлень про батьківську землю. 
У підрозділі 3.2. – «Завдання культуротворення в контексті фрагментованості українського культурного простору» – стисло відтворено логіку історичних подій, які призвели до фрагментації українського культурного простору, система взаємодії між субкультурними комплексами в її межах набула складного, багаторівневого вигляду, в якому відсутня лінійна ієрархія, натомість ієрархія походження субкультурних комплексів розвивалась за двома окремими лініями, що тривалий час не перетинались: західноукраїнський та центрально-східноукраїнський. Поступово перший втратив творчу роль у формуванні контурів української національної культури, задовольнившись роллю етнонаціональної субкультури в межах української культури. На другому рівні – субкультурні комплекси, похідні або маргінальні відносно до двох основних. Серед цих комплексів є регіональні, місцеві субкультури, які цілком належать українському етносу і перебувають в органічному зв’язку з відповідним крилом української культури, так і субетнічні групи, що також відчувають переважний вплив з боку однієї з гілок української культури. Як такі субкультурні комплекси слід позиціонувати й культури українських діаспор, оскільки останні похідні не від усієї української культури, а від окремих її гілок, залежно від історичного періоду та географічного розташування осередків міграції, що спричинила формування тієї чи іншої діаспори.
Культурні осередки діаспори фактично не мали зв’язків з материковою культурою, необхідних для відтворення актуалізованої культурної єдності. Маргінальні групи української діаспори фактично асимілювалися в культуру країни їх перебування. Підкреслено, що для збереження культурної ідентичності діаспорі необхідно забезпечувати сталість ціннісних систем, які вони успадкували від своєї національної культури.
Відтак уся соціодинаміка в діаспорі забезпечувалася функціонуванням українських етнонаціональних субкультурних комплексів у взаємодії з культурою країн, де перебувала діаспора. Натомість підтримання власної національної ідентичності набуло консервуючого характеру, спрямованого на збереження та відтворення стану культури на час виходу діаспори, тобто культура української діаспори мала значно менші можливості відтворення автентичної соціодинаміки.
Наголошено, що в контексті фрагментованості українського культурного простору, у діаспорі було відтворено культуротворчий процес, який набув заглибленого меморіального характеру, гальмуючи оновлення культури.
У підрозділі 3.3. – «Соціокультурна динаміка та онтологізація культуротворення в українській діаспорі» – відтворено особливості формування діаспори, пов’язані з неоднорідністю її соціальної бази, часовою протяжністю самого процесу утворення діаспори, нестабільністю зв’язків між діаспорою та Україною, а також нерівномірністю інтересу щодо України й буття українського соціуму в різних верствах діаспори. Складна стратифікація діаспори суттєво уповільнила переростання осередків української еміграції в діаспору як якісно новий суспільний й культурний інститут, загальмували відтворення комплексних культуротворчих заходів. Відсутність єдиного суспільного простору діаспори, подрібненість її культуротворчого потенціалу стримували виникнення культуротворчого процесу в діаспорі як цілісного, специфічного, притаманного саме їй явища.
Відтворення процесу виникнення української діаспори як окремого суспільного інституту, дозволило визначити першою хвилею еміграції переселення значних мас етнічного українського населення з західноукраїнських земель в Австро-Угорській імперії до Північної Америки (західна Канада) з 60-х років XIX ст. й до початку Першої світової війни. Друга хвиля масової української еміграції, яка була спричинена історичними процесами першої чверті XX ст., мала яскраво виражений політичний характер і формувалася представниками інтелігенції, ветеранами армії УНР та тими українцями, які – з політичних чи економічних причин – шукали нове місце життя після розпаду Австро-Угорської та Російської імперій та опинилися за океаном чи осіли в Західній Європі. Третя хвиля української еміграції, яку спричинила Друга світова війна, остаточно сформувала українську діаспору як цілісний культуротворчий організм, спроможний не лише до перцепції оточуючого світу, а й до його переосмислення й відтворення власного світогляду та специфічної онтологізації. Третя хвиля еміграції, протягом якої лише в США та Канаді опинилося більше 200 тис. українців, уособлює найдраматичніший в історії української еміграції процес, зумовлений вимушеністю переміщення людей: біженці, військовополоненні, в’язні концтаборів, політичні емігранти та ін.
Проаналізовані спроби представників, передусім, третьої хвилі еміграції вибудувати «квазі – Україну» на землях інших держав та відтворені розбіжності щодо засад культуротворення в діаспорі: неокласики, традиціоналісти, європеїсти, космополіти та ін.
Четвертий розділ – «Формування ідентичності в культуротворенні української діаспори» – складається з трьох підрозділів, в яких проаналізовані проблеми ідентичності, само ідентифікації та культурної ідентичності в сучасному культуротворчому полі діаспори. 
У підрозділі 4.1. – «Нація та націє творення в контексті творення культури» – визначено, що проблеми національно-культурної ідентичності тісно переплітаються з розумінням таких ґрунтовних категорій як етнос, етнічність, нація, націє творення тощо. Автор зазначає, що варто визначати «етнічність» через сінергію соціальних та культурних ознак. Етносу достатньо бути асоційованим з територією, берегти згадку про неї, нація ж повинна плекати спільні міфи та історичну пам’ять, володіти спільною економікою, мати компактною територією проживання, контролюючи її та зв’язуючи членів нації через певні юридичні інституції. Етнічна група формується через бінарну опозицію ми/ не ми або свій/чужий, що є суто міфологічним механізмом та комунікацією, нація ж культивує себе, мобілізуючи спільне історичне минуле та певним чином його інтерпретуючи. Важливою є проблема кореляції національного та художнього в культурі. Фольклор і традиційна культура пов'язані з племінною спільністю, канонічне мистецтво представляє народність (етнічність), нація репрезентована у динамічній художній культурі з потужним особистісним забарвленням.
В підрозділі здійснюється розгляд концепцій становлення нації у зв’язку з концепціями культуротворення (В. Липинський, І. Лисяк-Рудницький, Р. Шпорлюк та інші), культуротворення є частиною процесу формування нації й, водночас, відбиває процеси творення націїі. Для культуротворення, укоріненого в певній етнічній традиції, трансформації відповідних етнічних груп у націю стають засобом онтологізації усвідомленого у відтворені в реальних суспільних та політичних процесах. Зараз формування української нації відбувається як формування нації передусім політичної, а не етнічної. Етнічна, мовна, конфесійна й інша різнорідність українського населення ускладнює процес націє- і державотворення, проте ця ж таки різнорідність парадоксальним чином сприяє стабільності, спонукуючи практично всі політичні сили в сьогоднішній Україні до поміркованості, розсудливості, постійного врахування інтересів протилежної сторони, себто пошуку своєрідного консенсусу, зазначає Р. Шпорлюк. Український проект націотворення був спробою трансформації периферій декількох націй, які у свою чергу являлися периферіями Заходу, в суверенні спільноти, здатні безпосередньо входити в контакти з світом.
Визначено, що для націєтворчого проекту ключовою тезою стала ідея соборної України, над якою свідомо й цілеспрямовано працювали представники української національної еліти як на Заході, у Наддніпрянщині, так й у діаспорі: вони прагнули створення єдиної стандартизованої мови, єдиного культурного, а згодом і політичного простору. Для успіху державотворення Україні надзвичайно важливо й надалі відстоювати принцип, згідно з яким українська нація насправді є багатоетнічною політичною, а не етнічно-мовною спільнотою.
У підрозділі 4.2. – «Проблема ідентичності діаспори: національні й культурні аспекти» – аргументовано, що вивчення ідентичності відбувається у широкому гуманітарному полі колективними зусиллями філософів, психологів та культурологів, які визначають індивідуальну й групову ідентифікацію різних рівнів: цівілізаційно- інституйований, соціально-психологічний, культурний. В діаспорі особливої актуалізації проблема ідентичності як проблема культуротворення набула в повоєнні роки, коли, по-перше, відбулося кількісне й якісне збагачення діаспори, що створило передумови для відтворення в діаспорному середовищі належного дискурсу щодо проблеми ідентичності, а по-друге, сформувалися нові об’єктивні умови структурування діаспори як відносно цілісного інституту.
Розглянуто суперечності між об’єктивною ідентифікацією групи як складника більш широких культурних процесів та суб’єктивною ідентифікацією членами групи як належними до неї через загострення тенденцій ізоляції культури або одного з її осередків від загального оточення, загальнолюдської культурної традиції, відсторонення від течій культуротворення в інших, сусідніх культурах. Похідним від цього стає закріплення продукту «самоізольованого» культуротворення й відтворення хибних напрямів розвитку суспільної думки або окремих напрямів розвитку культури. Наслідком цього є перебільшення значущості власних ідей, провінціалізація культурного процесу, розвиток конформістських тенденцій, що врешті решт призводить до культурної кризи. Наголошено, що ідентифікація діаспори та її окремих суб’єктів відбувається саме на підґрунті національного діаспорного простору як окремої категорії культуротворчого процесу, істотною ознакою якого є спроможність відтворювати національну ідентичність у межах діаспори. Феномен діаспори фактично пересувається до центру процесу зв’язків між культурами та народами, а також стає ключовою категорією у визначенні змісту поняття «ідентичність».
У підрозділі 4.3. – «Самоідентифікація і збереження колективної ідентичності у процесі формування повоєнної української діаспори» – відтворено складний характер самоідентифікації, притаманний українській діаспорі, витоки якого сягають материкової України з властивими їй етнокультурними та релігійними розбіжностями, багатовимірністю впливів на формування світоглядних установок у різних частинах країни. Показано, що пошук джерел самоідентифікації в минулому притаманний як суспільно-політичній, так і культуротворчій українській традиції, яка сягає часів XVII ст. – періоду першої спроби здобуття незалежності. Відтоді використання національних історичних та культурних символів розглядається як засіб розбудови колективної ідентичності та масової мобілізації задля здійснення чергового етнополітичного чи етнокультурного проекту. Спираючись на позицію Є. Маланюка, визначено, що політизація проблеми ідентичності в культуротворчому процесі й навіть в мистецтві також політично актуалізована.
Зазначено, що традиціоналізм залишився в ідеології діаспори основою для вирішення питання ідентичності, а ознакою міжвоєнної української еміграційної культури стає націєтворчий, державницький компонент («Празька школа» та «Літературно-науковий вісник», 1933-1939 – «Вісник»). Важливим мотивом дискурсу ідентифікації в мистецькому середовищі виступає ставлення до Заходу як джерела ідентичності (Ю. Косач, І. Костецький, В. Підмогильний). Водночас питання самоідентифікації й збереження колективної ідентичності з протилежних позицій вирішувалися неокласиками й народниками, а творчість В. Домонтовича-Петрова за зображення розпаду особистості, краху звичного буття й гуманістичних ідеалів класифікувалася як «європеїстська». Суперечності між шляхами розвитку мистецтва призвели до кризи ідентичності в середовищі діаспорної інтелігенції. У цьому контексті виявлена роль МУРу, який став першим публічним форумом для формування загальної мистецької позиції як невід’ємного елемента суспільного дискурсу в діаспорі. Зазначена також роль й такого значущого творчого проекту щодо розв’язання проблеми ідентичності в українському діаспорному мистецтві як «Велика література» та популяризація концепції «національно-органічних стилів» (Ю. Шерех). Загальною метою цих та інших починань було намагання організаційно-творчими заходами подолати стагнаційні явища та певний провінціалізм українського мистецтва на теренах діаспори.
У підрозділі 4.4. – «Культурна ідентичність в сучасному культуротворчому полі діаспори» – відзначено, що високі ступені соціальної, професійної, освітньої й навіть етнокультурної диверсифікованості української діаспори визначають як основну площину процесу ідентифікації фактично весь її культурний простір. Недостатня динамічність процесу ідентифікації у мистецькому дискурсі української діаспори зумовлює і неспроможність останнього задовольнити потреби діаспори у відтворенні ціннісних структур діаспорної ідентичності. Неспроможність мистецького шару діаспори стати джерелом чинників ідентифікації повертає саму проблему ідентичності суб’єктів діаспори на переважно суб’єктивний рівень артикуляції. Перевага суб’єктивного складника самоідентифікації зумовлює суттєве підвищення ролі етнонаціональних елементів самоідентифікації при з’ясуванні індивідуальної ідентичності окремих суб’єктів діаспори. Проаналізовано стан понятійно-категоріального забезпечення в сучасній культурології проблеми співвідношення суб’єктивних та об’єктивних чинників ідентифікації на індивідуальному рівні відображення через поняття «нова етнічність», яке поступово витісняє категорію «етнос».
Еволюціонуючи, українська діаспора відтворювала «нову, подвійну етнічність», адже для діаспори сам процес формування ідентичності змінив як структурні, так і телеологічні ознаки, оскільки його спрямованість перестала бути пов’язаною виключно із відтворенням та збереженням української національної ідентичності у суб’єктів діаспори й перетворилась на складний процес, в якому українські етнонаціональні елементи об’єднані із соціальними, культурними, етнонаціональними елементами, запозиченими в новому суспільстві.
Наголошено на змінах, що їх зазнало фольклорне мистецтво в повоєнний час в українській діаспорі, яке вже не тільки консервувало національні ідентифікаційні елементи, а й сприяло їх динамічному перетворенню, відтак відтворюючи й динамізм ідентифікації. Ця тенденція проявилася, зокрема, у адаптації традиційних народних мистецьких прийомів до сучасного ступеня розвитку масової культури. Зазначена тенденція проілюстрована на прикладі адаптації українських народних танців в фольклорній традиції Канади, США та Північної Америки.
П’ятий розділ – «Мистецтво в контексті художньої культури: відтворення ідентичності» – складається з трьох підрозділів, в яких розглянуто проблему дуалізму мистецької самоідентифікації, творчі долі митців та шляхи ідентифікації у новітньому мистецькому дискурсі в діаспорі.
У підрозділі 5.1. – «Діаспорне культуротворення: дуалізм мистецької самоідентифікації» – наголошено, що розгляд еволюції культуротворення в українській діаспорі та формування ідентичності в культуротворенні, вимагає виокремлення художньої культури як самостійного об’єкту аналізу. Стосовно діаспори може розглядатися як «повна» та «неповна» (фрагментована) моделі художньої культури. «Повна» модель передбачає аналіз власно художньої творчості, її організаційної та матеріальної інфраструктури; система художньої освіти та організація процесу філософсько-критичної рефлексії щодо процесу та результатів творчості; система реставрації та збереження художньої спадщини; непрофесійна художня самодіяльність населення та система державної політики у сфері художньої культури, включаючи механізми та інструменти просвіти населення. Ядром же художньої культури виступає мистецтво, вивчення історії якого в діаспорі має строкатий характер. Відзначаючи надбання науковців та митців діаспори (Д. Антонович, І. Багряний, В. Барка, В. Вінниченко, М. Возняк, Б. Лепкий І. Мірчук, С. Наріжний, І. Огієнко, М. Шлемкевич, В. Янів та ін.), показано також значення теоретичних розвідок вчених України щодо логіки й суперечностей розвитку діаспорного мистецтва як складової художньої культури. Відзначено, що теоретичний інтерес почали викликати і інші – крім літератури – види мистецтва, зокрема, театр і кінематограф. Показано, що діаспорному мистецтву властиве відчуття власної авангардності не в політичному чи суспільному, а саме в культурному процесі. Водночас діаспора відторгала мистецький поступ, якщо він не був спрямований на мобілізацію зусиль для підтримки процесу національно-державного будівництва.
Зазначено, що освоєння нових естетико-художніх мистецьких форм підтримувалося лише частиною діаспори (М. Тарнавський, Б. Бойчук), яка, з одного боку, відстоювала ідеї нової діаспорної еліти, творчість якої просякнута «глибокими особистими потребами, радикальною новизною і тем, і форм, і мови», а з другого, – була включена в процес конкуренції за аудиторію.
Виокремлено проблему екстраполяції власного мистецького дискурсу на діалог із материковою культурою, що поновився у 60-ті роки – період відлиги в СРСР, проте діаспорне мистецтво фактично не зазнало суттєвого впливу з боку «шестидесятників». Некритичне сприйняття їх творчості однією, й апріорне заперечення іншою частиною мистецького загалу діаспори унеможливило доручення обох важливих складників культуротворення до формування та відтворення єдиного мистецького дискурсу в межах всієї української культури.
У підрозділі 5.2. – «Шляхи ідентифікації у новітньому мистецькому дискурсі в діаспорі» – виокремлено один із напрямків пошуку власної ідентичності у мистецькому полі української діаспори, спрямований до поєднання національного – українського досвіду із загальнолюдським, із об’єктивною потребою інтегруватися в суспільство, в якому проживали українські емігранти. Закордонне повоєнне українство актуалізувало проблеми особистої інтеграції в мистецькому полі. Такий ідентифікаційний пошук в межах діаспори призвів до формування модерністської течії в українському мистецтві – «Нью-Йоркська поетична група», – члени якої (Б. Рубчак, Ю. Тарнавський, В. Вовк, П. Килина) підтримували стилістичні засади модернізму, уникали національної проблематику й рекламували власну асоціальність.
Хоча творчий розвиток «Нью-Йоркської поетичної групи» відбувався в полеміці з традиціоналістами та МУРівцями, він все ж сприяв виведенню діаспорного мистецтва на світовий рівень та актуалізував увагу на цінностях загальнолюдського значення. Загострилася проблема мови, адже, поділяючи таку тенденцію, культура повинна була «заговорити» новою мовою в прямому й переносному значенні. Політичний провод діаспори виявився неготовим до таких зрушень і як наслідок – пошуки нової ідентичності розгорталися у царині самоідентифікації. Це значно змінило роль досвіду, який від колишньої вагомості його колективної форми, трансформувався у значення індивідуального досвіду митців та вчених, у значення їх особистісного шляху до і після еміграції. Цей екзистенціальний вимір помітно вплинув на онтологізацію власного буття в реаліях еміграційного середовища. У зазначеному контексті розглянуто творчі долі Ю. Шевельова (Ю. Шерех), (1908-2002) – засновника письменницького об’єднання «Слово» – прихильника діалогу культур, діалогу з публікою, з «культурними світами» як основи культуротворення; Ю. Косача (1908-1990) – європеїста, прихильника загальноєвропейської системи цінностей. Європейський контекст був для нього необхідним інструментом пізнання українського культурного простору; Ю. Луцького (1919-2001), – який був «людиною культури» і розглядав діаспору «агентом» щодо поширення знань про Україну.
У підрозділі 5.3. – «Митці діаспори: проблема подвійної ідентичності» – підкреслено, що діаспорне мистецтво може розглядатися як феномен не лише культуротворення етнічної групи, а й загального культуротворчого процесу в країні перебування. Етнічна ідентичність митців, їх укоріненість у проблемах власної групи визначає і специфіку діаспорного мистецтва в межах культуротворення країни перебування, – діаспорне мистецтво покликане транслювати певні морально-естетичні цінності діаспори, забезпечуючи таким чином її вплив на культуру країни перебування. Становлення обопільного діалогу культур української діаспори і країни перебування гальмувалося об’єктивними і суб’єктивними умовами розвитку діаспори. Прикладом слугує Канада – країна, яка найтолерантніше поставилася вже до першої хвилі еміграції, проте актуалізувала широке використання англійської мови. Початкова популярність україномовної літератури в Канаді дозволила їй активно включитися в культурний контекст країни, все ж залишаючись в межах читацької аудиторії діаспори. Видання у 1963 р. першої в Канаді антології української поезії у перекладі англійською мовою врешті решт призвело до ситуації, коли етнічні українці почали писати англійською (Тед Галай, Дж. Кулік, Дж. Долінський). Проаналізовано причини успіху англомовного роману Віри Лисенко «Жовті чоботи» (1954). Інтегрованість не в українську політичну ідею, а в об’єктивний культурний контекст окремих осередків діаспори, обумовив особливу, не маргіналізовану роль цієї частки діаспорних митців в загальному культурному просторі діаспори.
Спираючись на аналіз активізації етнічних українських письменників в творенні англомовної літератури, прослідковано процес становлення від 1972 р. офіційної політики багатокультурності. У цьому контексті сформувалася творчість Дж. Ріги, А. Сукнавського та ін. Гостро постала проблема збереження традиційної фольклорної основи сучасної української літератури. Поділяючи позицію Мірна Косташа та Хелени Потребенько, показано, що збереження етнокультурної належності фольклорними засобами спричиняє зворотний ефект, а саме: відштовхує молодь від традиціоналізму, який не спроможний конкурувати із сучасними тенденціями культурного розвитку суспільства.
Відтворено процес пошуків українськими письменниками діаспори шляхів подолання стереотипів як в осмисленні історичної теми, так і в становленні діалогу культур в сучасному урбаністичному оточенні (Хаас, Ріга). 
Шостий розділ – «Види мистецтва в умовах діаспорного культуротворення: проблема «мовних» і «немовних» мистецтв» – складається з двох підрозділів і реконструює розвиток різних видів мистецтва в умовах діаспори.
У підрозділі 6.1. – «Специфіка розвитку театру в умовах діаспори: досвід «мовного» мистецтва» – виокремлено проблему видів мистецтва і показано, що вона належить до «граничних» проблем, тобто виявляє паритет між естетикою, мистецтвознавством, історією та теорією мистецтва. Прийняті сьогодні принципи систематизації мистецтв за допомогою «часових», «просторових», «вільних», «виражальних», «синтетичних» чи «поліфонічних» не можуть бути застосовані до мистецтва діаспори, представників якого не стільки цікавили теоретичні аспекти проблеми видів мистецтва, скільки відповідність певних понять чи термінів тій ситуації, що складалася в мистецькому житті діаспори. Внаслідок конкретної ситуації й був запроваджений дещо умовний розподіл видів мистецтва на «мовні» – література, театр, кінематограф – та «немовні» – живопис, хореографія, музика. Враховуючи, що розвиток літератури вже представлений у інших розділах дисертації, а діаспорне кіномистецтво виявилося нездатним піднятися до самостійного виду творчої діяльності, цей підрозділ сфокусований навколо театру.
Відтворено історію розвитку театру в діаспорі як еволюцію від етно-фольклорної традиції до «високого» мистецтва і персоніфіковано цей досвід завдяки аналізу творчої спадщини В. Блавацького, Й. Гірняка, О. Добровольської, які були учнями Л. Курбаса, й дотримувалися традицій європейського інтелектуального театру. Така модель театру викликала гостре несприйняття з боку широкого загалу діаспори перших двох хвиль, який ані естетично, ані світоглядно не був готовий до появи українського театру для інтелектуалів. Значна частина глядацької аудиторії принципово не схвалювала вистави із світової драматургічної класики чи новаторські західні п’єси на українській сцені. Діаспорне суспільство в своїй більшості визнавало за театром лише розважальну функцію. Орієнтація ж на театр, провідна функція якого полягатиме в пропагуванні та представленні національного костюму, пісні, танцю (фактично театр отримував роль етно-фольклорної мистецької реконструкції), призвела до руйнування ідеї утвердження в діаспорі професійної театральної культури.
У підрозділі 6.2. – «Живопис та хореографія як «немовні» мистецтва: естетико-мистецтвознавчі засади» – відтворено специфіку розвитку «немовних» мистецтв в умовах діаспори, передусім, на прикладі живопису. Показано, що в умовах другої та третьої хвилі еміграції живопис мав можливість спиратися на потужні естетико-художні традиції в українському мистецтві XIX ст., коли самобутні мистецькі осередки сформувалися у Львові, Києві, Харкові та Одесі. В еміграції опинилися українські живописці, які отримували освіту в Росії, Польщі, Австрії та Франції, і могли забезпечити творчо-пошуковий характер діаспорного живопису. Багатоаспектність творчих манер живописців була предметом постійних теоретичних дискусій. Неоднозначно оцінювалося як відродження візантійської живописної традиції (О. Архипенко, М. Левицький), так і авангардистські експерименти Д. Бурлюка. Проаналізовано тяжіння низки митців до полістилізму, коли органічно поєднувалися найновіші європейські тенденції з українською мистецькою традицією (М. Бутович, Ю. Соловій), та спроби інших живописців залишитися в межах класичних європейських традицій (Ж. Гніздовський). Постійно в практиці діаспорного образотворчого мистецтва йшли пошуки щодо оновлення традицій фольклорної образності твору. Оскільки живопис не має мовних бар’єрів, не потребує перекладу, він набув особливих можливостей щодо розповсюдження поза межами діаспорної спільноти і найяскравіше презентував українську культуру.
Самоцінне значення в діаспорному мистецтві мав розвиток хореографії, адже саме в еміграції розкрився талант В. Авраменка, який переважно ґрунтувався на фольклорному началі, та С. Лифаря – видатного танцівника й хореографа класичного балету.
Обґрунтовано, що творчість В. Авраменка спиралася на чинник імпровізації, яка потребує постійного перебування у творчому пошуку, потребує постійного самозанурення, самовиразу, а отже само ідентифікації. Таким чином зв’язок імпровізація – самоідентифікація має паритетний характер і функціонує на естетико-мистецтвознавчому рівні. Польський, чеський, американський та канадський періоди життя і творчості В. Авраменка актуалізують власне чинник самоідентифікації і, переводячи його у культурологічний контекст, вписують спадщину митця в історію культуротворення української діаспори.
Відштовхуючись від постаті С. Лифаря, відзначено перемогу теоретичної позиції Ю. Шевельова, В. Петрова та Ю. Косача, які наполягали на ідеї універсалізму, тобто входження української культури у європейський контекст та маніфестування загальнолюдських цінностей.
Сьомий розділ – «Четверта хвиля еміграції і проблема «Чужий/інший» в культурі» – складається з трьох підрозділів і розкриває історію формування та культурологічні аспекти дискурсу «чужий/інший», а також проблеми маргінальної особистості.
У підрозділі 7.1. – «Історія формування дискурсу «Чужий/інший» в європейській культурі» – зазначено, що правове ставлення до чужинців є результатом довгої роботи суспільної свідомості, починаючи від греків гомерівської доби та Геродота до середньовіччя, коли суперечність між «своїм» та «чужим» виглядає «як незмінне соціальне, культурне та насамперед релігійне протистояння». Спираючись на позицію Г. Кюбеля, відтворено ставлення до «чужого» в умовах Англії та Франції XII-XV ст., коли оперують поняттям «чужий народ» як символ брутальності, відмежованості від суспільства. Водночас формується і позитивний образ «чужого», яким у зазначений період виступає святий, спосіб життя якого користується найбільшим авторитетом.
Очевидність феномену «чужого» виявляється в кризових ситуаціях в суспільстві, коли починається пошук винних. Яскравим прикладом цього є феномен антисемітизму, який досягає апогею у період безпосередньо перед Реформацією та ставлення європейців до циган, які і етнічно, і культурно сприймалися як «чужі» завжди й скрізь.
Зазначено, що найвиразніше «іншість» або «чужість» постає у європейському «діалозі» з Новим світом, коли страх перед «чужим» привів до винищення цілих народів у обох Америках, набув гігантських розмірів. Відтворено роль мистецтва в популяризації процесів освоєння Нового світу і або загострення, або зняття проблеми «Чужий/інший».
В умовах XX ст. новітні міжнародні технічні комунікації, розвиток туризму та високий рівень освіти західного світу позбавили «чуже» найбільш властивої йому ознаки – бути чужим. Становлення «Я» є процес усвідомлення «Чужого», усвідомлення взаємин аж до радикального – винищування інших. Паралельно «чуже» використовували, щоб втекти від власного світу. У такому контексті розглянуто тенденції розвитку жанру «фентезі» в літературі та кінематографії і показано, що XX ст. звикло до чужинців, бо «підкорило» земну сушу, море, космос і почало шукати «чужого» у віртуальному та мистецькому світі.
У підрозділі 7.2. – «Культурологічний аспект проблеми «Чужий/інший» – підкреслено, що зазначена проблема в її філософсько-культурологічній інтерпретації вагомо заявила про себе наприкінці XX ст., творчо увібравши усі попередні напрацювання, передусім, стосовно понять «інше», «інобуття», «не – свій». У такому контексті проблема «іншого» заявлена в роботах В. Дільтея. Її подальша концептуалізація пов’язана з іменами Е. Гуссерля, Б. Вальденфельса, Е. Левінаса та ін.
Теоретична багатоаспектність досліджуваної проблеми представляє її як проблему інтерсуб’єктивності, де «інший» – представник чужого світу – сприймається як людина взагалі, за принципом подібності. (Е. Гуссерль). Подальші дослідження «чужого» переносяться у етичний контекст – відповідальність за «іншого», діалог з ним, ворожість та її подолання (Б. Вальденфельс). Філософ також підтримав думку Ж.-П. Сартра про необхідність «прориву до світу» як форми діалогу з «іншим». Відношення до «іншого» виражається через чужинність, у такому контексті значної ваги набуває поняття «досвід», адже феномен «іншого» виходить за межі нашого досвіду. (Е. Левінас).
Відзначено, що дослідницьке поле проблеми «Чужий/інший» пов’язано також з іменами С. Кримського, В. Малахова, М. Мамардашвілі і виокремлює наявність специфічного типу активності людини, спрямованої на самоперетворення. Відзначено, що людина має культивувати в собі певну якісну сутність – «самість», яка позначається як «суб’єктивність» (В. Малахов), виявляється завдяки наявності іншого суб’єкта, актуалізується через співіснування та взаємодію з ним, а здатність до культуротворення, ефективність культурних процедур визначаються активністю її комунікацій та якістю діалогічного досвіду.
Проблема «Чужий/інший» дозволяє під нетрадиційним кутом зору подивитися на соціально-психологічні та етичні проблеми четвертої хвилі еміграції, коли в культурі США, Німеччини, Італії чи Португалії українці виявилися «чужими» і «іншими». Спираючись на психологічні дослідження Н. Хрустальової, проаналізовано причини четвертої хвилі еміграції: відсутність майбутнього для дітей, відсутність життєвої перспективи, криза влади. Водночас розглянуто специфіку прояву в сучасних умовах традиційних проблем еміграції: «еміграційна психічна травма», депресивний стан, «виключність» з життя суспільства, соціальна смерть, психологічна незахищеність та ін.
Показано, що подолання зазначених проблем потребує від людини мобілізації всіх життєвих ресурсів та активного включення механізмів психологічного захисту – спеціальної регулятивної системи стабілізації особистості, спрямованої на усунення або зведення до мінімуму почуття тривоги та «огородження» сфери свідомості від негативних, травмуючих переживань. У зв’язку з цим, наголошено на проблемі адаптації як взаємодії механізмів зміни й збереження сталості особистості та фазах адаптації.
У підрозділі 7.3. – « Проблеми маргінальної особистості» – відстоюється думка, що емігранти і їхні діти, які опинилися в чужому для них суспільстві, «застрягають» між двох культур: українською і німецькою, українською і американською, українською і ізраїльською та ін. При цьому емігранти опиняються на узбіччі німецького, американського чи ізраїльського суспільства, які так ніколи їх цілком не приймають, так і на краю колишнього суспільства, що вони так чи інакше відкинули самі. Усе зазначене трансформовано у поняття «маргінальна особистість» (Р. Парк).
Поводження людини в суспільстві, де вона почувається чужою та відчуває ставлення як до «чужої», де не має можливості ідентифікуватися з якоюсь культурною групою, потребує певної компенсації: дозволяє собі порушувати низку моральних принципів, адже суспільство також не демонструє стосовно неї моральності. Комплекс «підлеглої меншості» спонукає до пошуків доброти, підтримки, любові, розуміння і як наслідок – на перший план висуваються моральнісні та психологічні зрізи усіх зазначених проблем. Внаслідок вивчення біографій емігрантів відстоюється думка про творчий та руйнівний варіанти установок на нове суспільство. Обравши творчий шлях, виробивши лояльне ставлення до нового суспільства, емігранти активно засвоюють іншу культуру, мову, новий погляд на життєві цінності. Саме бікультурал – головний герой діаспорного культурного простору, що функціонує на перетині принесеної з собою культури колишньої вітчизни та культури нової країни, що його прийняла; він культурний гібрид з подвійною самоідентифікацією та новою етнічністю, яка передбачає визначення чи актуалізація різних етнічностей у різних контекстах.
Підкреслено значення теоретичних розвідок Ю. Кристєвої, яка на власному досвіді відтворює складний морально-психологічний стан емігранта, показує, як представники нової країни проживання автоматично виключають емігранта з поняття «цивілізована людина». У концепціях українських авторів (В. Малахов) виокремлюється драматичність позиції маргінальної особистості, яка повинна бути об’єктом теоретичного аналізу і сама по собі, і як складова інших проблем, пов’язаних з психологією діаспори. Аналіз діаспори, морально-етичних почуттів емігрантів, феномена «чужий/інший» переконливо підтверджує зв’язок цих питань із значно ширшим простором суперечливих процесів, пошук нових, нерепресивних форм людської спільності вказують на недостатність концепції “визнання інакшості”, розуміння іншого як “чужого”: людині не досить, щоб зважали на неповторність її Я, їй потрібно ділитися з іншими своїми почуттями, думками. Сенс існування полягає в тому, що будучи неповторно індивідуальним, воно водночас відтворює загальну долю людини.
У висновках підсумовуються отримані наукові результати щодо мети та завдання дослідження та обговорюються перспективи подальшого опрацювання теми:
– в дослідженні здійснений аналіз культуротворення діаспори заради виявлення унікальних форматів соціокультурного досвіду в унікальному просторово-часовому континуумі, через які проглядають загальнолюдські формати культури. Розгортання означеного принципу як методології стає можливим у ситуації вироблення теоретичних засад осмислення української діаспори у модусі «ціннісно-процесуального феномену». Творча природа особистості дозволяє не лише вирізнити її як дієвий чинник культуротворчого процесу, але й ототожнити людину та її особисту діяльність з процесом культуротворення в рамках всієї культури, в тому числі діаспорної, із якою особистість себе ідентифікує.
– здійснено дослідження діаспорного культурного процесу на перетині персоналістичного та соціокультурного дискурсів. В першому випадку мали справу з особистісним, інтимним світом митця, в другому – з світом зовнішньої феноменологічної об'єктивації, опредметнених сутнісних сил людини. Ця екзистенціальна феноменологія репрезентує Людину, фіксує її історію, конституюється в культурі і виражає позачасові цінності історичного досвіду. Культура діаспори демонструє динамічний стан, де екзистенційні ймовірності актуалізуються чи поринають у небуття. Ірраціональне, необлаштоване буття, політична заангажованість, конфлікти культури меморіальної та актуальної, патологічні стани свідомості та міжособистісні протиріччя породжують таку надзвичайну екзистенційну напругу, що вона за визначенням маніфестує метаісторичні інваріантні форми, які розкривають універсально людський вимір; 
– розкрито специфічні характеристики способу буття національних форм у культуротворчому процесі української діаспори та обґрунтовано можливості ефективного використання його потенціалу як базової засади інтелектуальної перебудови соціокультурних систем; встановлено, що оскільки життя спільноти є процесом самотворення, самонародження, остільки на кожній сходинці свого розвитку українська діаспора тримається за існуюче, перебуває між «тут і тепер» (М. Гайдеггер) та майбутнім;
– аргументовано необхідність аналізу (на прикладі соціокультурного буття та культуротворення діаспори) українського екзистенційного досвіду, який, спираючись на визнані риси «української національної вдачі» - сумлінність як постійне відтворення ладу, звитяжництво як здобуття долі, «туга як переживання нездійсненності буття», - завдяки і способу життя, і творчості, і ціннісним орієнтаціям, і артефактам українського закордону демонструє спроби подолання цивілізаційної кризи, власної недовершеності, меншовартості та абсурдності буття. Культура діаспори є певним синтезуючим простором, в якому панують знаково-символічні сенси буття, їй властиві особливі онтологічні характеристики.
–	 оскільки в окресленні концептуального наповнення феномену діаспори культурологічні аспекти виразно відіграють самостійну роль, в етнонаціональному сенсі діаспору можна визначити як спільність суб’єктів: чиї пращури залишили певну територію, на якій були автохтонним населенням; що зберігають колективну історичну пам’ять, спільне сприйняття або бачення історичної батьківщини; що залишаються, принаймні частково, поза межами суспільства, в якому проживають, та протистоять повній асиміляції; що сприймають історичну батьківщину як свій справжній, ідеальний дім, куди вони або їх нащадки воліють повернутися; що підтримують тісний зв’язок із батьківщиною і прагнуть всіляко їй допомагати; що зберігають особисті фізичні або чуттєві зв’язки з історичною батьківщиною й відчувають себе частиною спільного етносуспільного простору;
–	 доведено, що з точки зору культуротворчого процесу, діаспора визначає ідентичність та ціннісні системи особистості, передусім як процес формування специфічного емігрантського досвіду. Водночас діаспора є інститутом культуротворчого процесу лише для частини емігрантів, для активістів діаспори культуротворення є часткою їхнього власного проекту перетворення оточуючого середовища (К.Тололян). Для пасивної частини еміграції діаспора є засобом ідентифікації їхнього походження як висхідної точки власного культурного досвіду. Отже, доцільно використовувати поняття “діаспора” не як суспільний інститут (етнодемографічний факт), а як процес, культурний проект (етнокультурний факт), що ґрунтується на специфічному наборі цінностей, культурних технологій та інструментів, мистецьких артефактів тощо; парадокс діаспори полягає в тому, що нерівність та меншовартість в одній площині передбачає солідарність та зв’язок в іншій, саме цей зв’язок забезпечує особливість діаспори. Подвійність самоідентифікації членів діаспорної спільноти носить компенсаторний характер, крім того виступає містком між різними локаціями особистості, між “регіональним” та “глобальним” рівнем та способом перебування у світі;
– проаналізовано процес формування ідентичності в культуротворенні української діаспори і показано, що вивчення ідентичності в єдності національних й культурних аспектів відбувається в широкому гуманітарному полі, сформованому філософами, психологами, культурологами, і набуває характеру складного й нестабільного явища. Суб’єкти діаспори як суб’єкти етнонаціональної спільності поєднуються “суб’єктивною” національною ідентичністю. Натомість, як суб’єкти культурної спільності (як специфічна культурна спільність діаспора відрізняється від своєї етнокультурної природи) вони поділяють певну “об’єктивну” ідентичність. Відтак концептуалізація діаспори та визначення ідентичності в ній вимагають аналізу діаспори як транснаціонального соціокультурного явища, яке входить у певну суперечність із традиційними уявленнями про окресленість батьківщин та гегемонію держав;
– розкрито, що населення західних регіонів України було головною складовою першої «хвилі» еміграції, а саме у цих землях, починаючи з другої половини ХІХ ст., розгортався процес емансипації народу від держави, а отже, і його свідомості. Численні громадські, культурні, просвітницькі, господарсько-професійні організації, товариства опанували форми і методи європейської громадської культури, інтенціоналізували національно-патріотичну рефлексію автономізації народу від держави. Саме це розмежування громадянського, державного, соціокультурного і політичного життя у подальшому сприяло продукуванню світоглядних складових громадянської свідомості, яка є сталою величиною для української діаспори;
– розкрито специфіку та культурну функцію другої «хвилі» еміграція, особливості самоідентифікації та збереження колективної ідентичності в умовах міжвоєнної української діаспори завдяки збереженню спільності діаспори, запобіганню асиміляції в суспільстві, що її прийняли, та спробам перетворити діаспору на духовний центр України в зарубіжжі. Еміграційна культура набуває рис націєтворення та державництва, трансформуючись подекуди в ідеї націоналізму та радикалізму;
– визнано фрагментованість українського культурного простору, яка склалася як відбиття специфічного історичного розвитку і набула складного, багаторівневого вигляду: відсутність лінійної ієрархії, розвиток субкультурних комплексів у вигляді першого рівня – західноукраїнська, центрально-східноукраїнська етнокультурна система – та другого рівня – субкультурні комплекси – регіональні, місцеві субкультури, які належать українському етносу, та субетнічні групи. Показано, що гармонізація культуротворення йде через взаємодію зазначених рівнів; 
– розкрита важливість проблема кореляції національного та художнього в культурі. Фольклор і традиційна культура пов'язані з племінною спільністю, канонічне мистецтво представляє народність (етнічність), нація репрезентована у динамічній художній культурі, що розкривається через особистісну творчість. У фундаментальній орієнтації сучасного світогляду людина виступає не в анонімних продуктах чи результатах діяльності, але в сфері унікальних, здатних без кінця розвивати власний зміст витворів культури (В.Біблер); 
–	встановлено, що українська діаспора створила певні суспільні організації, установи, спілки та ін., в яких концентруються не тільки найсуттєвіші зв’язки між свідомістю і буттям, але й похідні від них зв’язки між минулим і майбутнім, які визначають домінантну лінію розгортання культуротворчих процесів, які є своєрідними. Такими організаціями є громадські та професійні спілки, мистецькі та літературні угрупування, наукові та навчальні заклади, зокрема, Український Вільний університет, релігійні організації та недільні школи, економічні курси і мистецькі гуртки української молоді, діяльність яких має значення не тільки для членів української зарубіжної спільноти, але й для соціокультурного простору сучасної України;
– відтворено структуру культуротворчих процесів в українській діаспорі, яка є похідною від моделей діаспори: «класичної» – досвід примусового, силового «виштовхування» етнічних груп з їх історичної території – та «сучасної» – позначення будь-якої групи людей, яка позбавлена своєї території або має «транснаціональний» характер, тобто компактно розташована одразу в кількох країнах та походить не з тієї країни, в якій мешкає в теперішній час. Структура культуротворчих процесів враховує розпорошеність діаспори в просторі, континентальний характер розгалуженості її економічних, соціальних та політичних зв’язків, здатність до консолідації, чітку зорієнтованість на країну походження, визначення внутрішньої структури діаспори та ін.;
– виявлено естетико-мистецтвознавчі засади «мовних» – театр – і «немовних» – живопис, хореографія – мистецтв. Показано, що розвиток театру в діаспорі, передусім, означений проблемою мови, яка, з одного боку, допомагає зберігати зв’язок з материковою культурою, а з другого, – герметизує театр, позбавляє його позадіаспорних контактів. Живопис та хореографія, не маючи мовних обмежень, активно співпрацювали з мистецькими рухами країн проживання, наснажуючись ідеями кубізму, футуризму та конструктивізму;
– осмислено мистецтво та літературу як засіб відтворення ідентичності й на тлі художніх шукань визначено розбіжності в розумінні функціональності творчості: чи критика радянської влади та комуністичної ідеології, чи культурософські алюзії, міфологічні та ностальгічні мотиви, чи домінантний вплив західноєвропейської та американсько-канадської моделей. Обґрунтовано, що суперечність між «неокласиками», «традиціоналістами» та «європеїстами» призвели до кризи ідентичності в мистецькому середовищі діаспори і позначилися на логіці розвитку провідних літературно-мистецьких угруповань («Паризька школа», «Вісниківська квадрига», «Мистецький Український Рух», «Нью-Йоркська поетична група» тощо). 
– доведено, що персоніфікація в діаспорному культуротворенні початково мала самодіяльний характер, спрямований на збереження національних фольклорно-етнографічних традицій, а професійне мистецтво в діаспорі завдяки творчості О. Архіпенка, С. Лифаря, В. Авраменка, Й. Гірняка, Б. Бойчука, Д. Бурлюка та ін. набуло самостійного значення й ступило потужним фактором у формування українського мистецтва як цілісного феномену; 
– окреслено проблему «чужий/інший» в культурі в контексті специфіки четвертої хвилі еміграції, яка відбувалася в умовах усвідомлення людством ситуації того, що весь світ – мігранти, інші, чужі; самостановлення особистості та самоствердження етносу, нації, держави відбувається через історію зв’язків між своїм та чужим, адже усвідомлення себе завжди є відмежування від чужого, ставлення до чужого стає інструментом колективного самопізнання. Спираючись на історико-культурний аналіз існування ситуацій «свій – чужий – інший» обґрунтовані морально-психологічні засади змін у ставленні до «чужий/інший» в сучасних умовах. Зазначено, що виникнення четвертої хвилі еміграції, спровокованої соціально-економічними умовами в незалежній Україні, активізували теоретичний інтерес до широкого кола проблем діаспори. Усунувши ідеолого-політичний компонент з історії формування української діаспори, четверта хвиля загострила моральні, психологічні й культурні питання, висунувши на перший план проблему «чужий/інший». 
– унікальність культури осмислюється лише через відношення до “іншого”, знищення “іншого” веде до руйнування самої культури. Показано, що джерелом іновацій виступають і окремі індивіди, і цілі соціальні групи, наділені ознаками маргінальності, в будь-якій культурі найбільші досягнення здійснюються під час швидких соціальних змін маргінальними людьми, адже маргінальність може бути названа точкою біфуркації, в якій система знаходиться у стані вибору; маргінальність особи або групи може мати різні значення з точки зору конструктивних або деструктивних наслідків; 
– осмислено культуру діаспори як таку, що твориться на границях культур (М. Бахтін), тому головний герой діаспорного культурного простору –бікультурал, що функціонує на перетині своєї та новонабутої культур, людина з полікультурною само ідентифікацією та новою подвійна етнічністю. Його культура це «мапа прагнень і прив’язаностей», суспільні зв’язки онтологізують колективне сприйняття світу, створюючи таким чином вмотивовану структуру соціокультурної взаємодії. Наголошено, що функціонування та розвиток культури передбачає наявність специфічного типу активності людини, спрямованої на само перетворення: суб’єкт, з одного боку, поступово змінює своє місце існування з точок перехрещення дискурсивних, соціальних, культурних практик на позицію їх активного відтворювача, а з іншого – постає рефлектуючою (самооберненою) людиною. 
Лише «винахідливість мікропрочитань та сміливість макро-генералізацій» дозволить вивести вивчення феномену діаспори з теоретичного маргенезу.
СПИСОК ОПУБЛІКОВАНИХ ПРАЦЬ ЗА ТЕМОЮ ДИСЕРТАЦІЇ

І. Монографії
1. Кривда Н.Ю. Українська діаспора: досвід культуро творення / Н.Ю.Кривда. – К.: ВЦ «Академія», 2008. – 280 с. (16 д.а.)

ІІ. Підручники
1.	Кривда Н.Ю. Міфологічна свідомість праукраїнців як підґрунття вітчизняної філософії / Н. Ю. Кривда // Історія української філософії: Підручник. – К.: Академвидав – 2008. – С.38–71.(1,8 д.а)
2.	Кривда Н.Ю. Міфологічна свідомість праукраїнців як підґрунття вітчизняної філософії / Н. Ю. Кривда // Історія української філософії: Підручник / М.Ю. Русин, І.В. Огородник, С.В. Бондар та ін. — К.: Видавничо-поліграфічний центр «Київський університет» — 2008. — С. 27–58.(2,5 д.а)

ІІІ. Статті у фахових виданнях, зареєстрованих ВАК України
1.	Кривда Н. Ю. Культура діаспори як екзистенційний проект: спроба вивчення / Н. Ю. Кривда // Вісник Черкаського университету. Серія Філософія. — 2003. — Вип. 51. — C. 16—21. (0,5 д.а)
2.	Кривда Н. Ю. Культуротворчі процеси у фрагментованих осередках культури / Н. Ю. Кривда // Вісник Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Філософія. Політологія. — 2004. — Вип. 68/69. — С. 25—28. (0,5 д.а)
3.	Кривда Н. Ю. До проблеми онтологічної функції культури / Н. Ю. Кривда // Актуальні філософські та культурологічні проблеми сучасності : зб. наук. пр. / Київ. держ. лінгвіст. ун-т. — Вип.13. — С. 236—241. (0,5 д.а)
4.	Кривда Н. Ю. Методологічні аспекти вивчення культури діаспори / 
Н. Ю. Кривда // Актуальні філософські та культурологічні проблеми сучасності: зб. наук. пр. / Київ. держ. лінгвіст. ун-т. — 2004. — Вип. 14. — 
С. 110—115. (0,5 д.а)
5.	Кривда Н. Ю. Соціокультурна динаміка як джерело теоретичних дискурсів в українському культурному процесі за кордоном / Н. Ю. Кривда // Актуальні проблеми історії, теорії та практики художньої культури : зб. наук. пр. / Держ. акад. кер. кадрів культури і мистецтв. — 2004. — Вип. 13. — С. 65—72. (0,5 д.а)
6.	Кривда Н. Ю. "Нова етнічність" в межах діаспори: до проблеми формування феномену / Н. Ю. Кривда // Вісник Державної академії керівних кадров культури та мистецтв. — 2005. — № 3. — С. 16—21. (0,5 д.а)
7.	Кривда Н. Ю. Пошуки збереження колективної ідентичності: повоєнна українська діаспора / Н. Ю. Кривда // Вісник Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Філософія. Політологія. — 2005. — № 73/75. — С. 86—90. (0,5 д.а)
8.	Кривда Н. Ю. Ідентифікація в межах діаспори: національні й культурні аспекти / // Гуманітарний часопис : зб. наук. пр. — 2005. — № 2. — С. 105—111. (0,5 д.а)
9.	Кривда Н. Ю. Мистецтво як доля: мистецьки пошуки української діаспори середини ХХ століття / Н. Ю. Кривда // Гуманітарний часопис : зб. наук. пр. — 2006. — № 2. — С. 41—48. (0,5 д.а)
10.	Кривда Н. Ю. До питання про асиміляційні процеси в межах української діаспори / Н. Ю. Кривда // Вісник Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Філософія. Політологія. — 2006. — № 81/83. — С. 31—35. (0,5 д.а)
11.	Кривда Н. Ю. Культурний поліцентризм в українському національному проекті / Н. Ю. Кривда // Гуманітарний часопис : зб. наук. пр. — 2007. — № 1. — С. 88—93. (0,5 д.а)
12.	Кривда Н. Ю. Деякі особливості розвитку театрального процесу в умовах діаспори // Актуальні проблеми історії, теорії та практики художньої культури : зб. наук. праць / Держ. акад. кер. кадрів культури і мистецтв. — К., 2007. — Вип. 18. — С. 124—133. (0,5 д.а)
13.	Кривда Н. Ю. Хореографія як "немовне" мистецтво: особливості ідентифікації в діаспорі / Н. Ю. Кривда // Культура і сучасність : альманах. — 2007. — № 1. — С. 20—25. (0,5 д.а)
14.	Кривда Н. Ю. До проблеми соціально-філософського аналізу маргінальності / Н. Ю. Кривда // Гуманітарний часопис : зб. наук. пр. — 2007. — 
№ 2. — С. 12—20. (0,5 д.а)
15.	Кривда Н. Ю. Культурологічний аспект проблеми "чужий/інший" у філософському дискурсі / Н. Ю. Кривда // Гуманітарний часопис : зб. наук. пр. — 2007. — № 4. — С. 32—38. (0,5 д.а)
16.	Кривда Н. Ю. Суспільна комунікація як маніпуляція смислами / Н. Ю. Кривда // Актуальні філософські та культурологічні проблеми сучасності : зб. наук. пр. / Київ. держ. лінгвіст. ун-т. — 2008. — Вип. 21. — С. 55—61. 
(0,5 д.а)
17.	Кривда Н. Ю. До питання про динаміку живопису як "немовного" мистецтва в українській діаспорі / Н. Ю. Кривда // Гуманітарний часопис : зб. наук. пр. — 2008. — № 3. — С. 81—88. (0,5 д.а)
18.	Кривда Н. Ю. До проблеми дискурсу "чужий/інший" в європейському контексті / Н. Ю. Кривда // Актуальні філософські та культурологічні проблеми сучасності : зб. наук. пр. / Київ. держ. лінгвіст. ун-т. — 2008. — Вип. 22. — 
С. 56—63. (0,5 д.а)
19.	Кривда Н. Ю. До проблеми поняття "модерна нація" в історіософській та культурологічній традиції / Кривда Н. Ю. // Вісник Державної академії керівних кадрів культури та мистецтв. — 2009. — № 1. — С. 14-19. (0,5 д.а)
20.	Кривда Н. Ю. Концепції становлення нації у зв’язку з концепціями культуротворення / Н. Ю. Кривда // Мультиверсум : філософ. альм. — 2009. — Вип. 80. — С. 20—32. (0,5 д.а)

IV. Статті в інших наукових збірках та тези наукових доповідей
1.	Кривда Н. Ю. [Передмова до статті Б. Романенчука "Шевченкові універсальні ідеї"] / Н. Кривда // Хроніка-2000 : укр. культурол. альм. / Фонд сприяння розвитку мистецтв України. — 2000. — Вип. 39/40 : Україна: філософський спадок століть, т. 2. — С. 79.
2.	Кривда Н. Ю. [Передмова до статті Б. Стебельського "Християнство і українська культура"] / Н. Кривда // Хроніка-2000 : укр. культурол. альм. / Фонд сприяння розвитку мистецтв України. — 2000. — Вип. 39/40 : Україна: філософський спадок століть, т. 2. — С. 11.
3.	Кривда Н. Ю. [Передмова до статті В. Барки "Загадка мистецькості"] / Н. Кривда // Хроніка-2000 : укр. культурол. альм. / Фонд сприяння розвитку мистецтв України. — 2000. — Вип. 39/40 : Україна: філософський спадок століть, т. 2. — С. 179.
4.	Кривда Н. Ю. [Передмова до статті В. Петрова "Естетична доктрина Шевченка"] / Н. Кривда // Хроніка-2000 : укр. культурол. альм. / Фонд сприяння розвитку мистецтв України. — 2000. — Вип. 39/40 : Україна: філософський спадок століть, т. 2. — С. 85.
5.	Кривда Н. Ю. [Передмова до статті В. Січинського "Стиль в українському мистецтві"] / Н. Кривда // Хроніка-2000 : укр. культурол. альм. / Фонд сприяння розвитку мистецтв України. — 2000. — Вип. 39/40 : Україна: філософський спадок століть, т. 2. — С. 182.
6.	Кривда Н. Ю. [Передмова до статті В. Щурата "Філософська основа творчості П. Куліша"] / Н. Кривда // Хроніка-2000 : укр. культурол. альм. / Фонд сприяння розвитку мистецтв України. — 2000. — Вип. 39/40 : Україна: філософський спадок століть, т. 2. — С. 92.
7.	Кривда Н. Ю. [Передмова до статті Є. Блакитного "Національне та інтернаціональне в мистецтві"] / Н. Кривда // Хроніка-2000 : укр. культурол. альм. / Фонд сприяння розвитку мистецтв України. — 2000. — Вип. 39/40 : Україна: філософський спадок століть, т. 2. — С. 142.
8.	Кривда Н. Ю. [Передмова до статті М. Кушніра "Велич мистецтва і відродження культури"] / Н. Кривда // Хроніка-2000 : укр. культурол. альм. / Фонд сприяння розвитку мистецтв України. — 2000. — Вип. 39/40 : Україна: філософський спадок століть, т. 2. — С. 188.
9.	Кривда Н. Ю. [Передмова до статті О. Тарнавського "Міф Америки"] / Н. Кривда // Хроніка-2000 : укр. культурол. альм. / Фонд сприяння розвитку мистецтв України. — 2000. — Вип. 39/40 : Україна: філософський спадок століть, т. 2. — С. 164.
10.	Кривда Н. Ю. [Передмова до статті П. Голубенка "Трагедія Миколи Хвильового"] / Н. Кривда // Хроніка-2000 : укр. культурол. альм. / Фонд сприяння розвитку мистецтв України. — 2000. — Вип. 39/40 : Україна: філософський спадок століть, т. 2. — С. 152.
11.	Кривда Н. Ю. [Передмова до статті Я. Гніздовського "Масова механічна репродукція"] / Н. Кривда // Хроніка-2000 : укр. культурол. альм. / Фонд сприяння розвитку мистецтв України. — 2000. — Вип. 39/40 : Україна: філософський спадок століть, т. 2. — С. 209.
12.	Кривда Н. Ю. Світоглядні проблеми культури і художньої творчості : [вступ. сл. до альм.] / Н. Кривда // Хроніка-2000 : укр. культурол. альм. / Фонд сприяння розвитку мистецтв України. — 2000. — Вип. 39/40 : Україна: філософський спадок століть, т. 2. — С. 4—10.
13.	Кривда Н. Ю. Деякі методологічні аспекти вивчення культури діаспори / Н. Ю. Кривда // Вісник Чернігівського державного педагогічного університету імені Т. Г. Шевченка. — Чернігів: ЧДПУ. — 2004. — Вип. 26. Серія Філософськи науки. — С. 15—17. — (Матеріали IV міжвузівського культурологічного семінару "Некласична філософія моралі, мистецтва і культури"). 
14.	Кривда Н. Ю. Сучасна освіта як гравець на ринку праці / Н. Ю. Кривда // Актуальні проблеми філософських, політологічних і релігієзнавчих досліджень : (до 170-річчя філософ. ф-ту Київ. нац. ун-ту імені Тараса Шевченка) : матеріали Міжнар. наук. конф. "Людина — Світ — Культура" (20—21 квіт. 2004 р., Київ) / Київ. нац. ун-т імені Тараса Шевченка, Філософ. 
ф-т. — К., 2004. — С. 932.
15.	Кривда Н. Ю. Сон як семіотичне вікно / Н. Ю. Кривда // Вісник Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Філософія. Політологія. — 2005. — Вип. 73. — С. 27—29. — (Матеріали наукової конференції  "В. П. Петров (Домонтович, Бер) — видатний мислитель, учений, письменник" (11—12 груд. 2003 р., Київ).
16.	Кривда Н. Ю. Приватність: соціокультурна тенденція / Н. Ю. Кривда // Матеріали VIII міжнародної науково-практичної конференції "Людина, культура, техніка в новому тисячолітті" (24—25 квіт. 2007 р., Харків) / Нац. аерокосм. ун-т імені М. Є. Жуковського. — Х., 2007. — С. 6—7.
17.	 Кривда Н. Ю. Проблема можливих пріоритетів розвитку українського суспільства Н. Ю. Кривда // Матеріали наукової конференції "Наука и инновации" (16—30 листоп. 2007 р.). — Режим доступу: http:// www.rusnauka.com. — Назва з екрану.
18.	Кривда Н.Ю. Культурологічний аспект проблеми «чужий/інший» у філософському дискурсі. Гуманітарні студії: Збірник наук. праць. — К:ВПЦ «Київський університет». – 2008. - №3. – С.121-127. 

АНОТАЦІЯ
Кривда Н.Ю. «Українська діаспора: досвід культуротворення». – Рукопис.
Дисертація на здобуття наукового ступеня доктора філософських наук за спеціальністю 09.00.12 – українознавство (філософські науки). – Київський національний університет імені Тараса Шевченка. – Київ – 2009. 
У дисертації аналізується процес культуротворення в українській діаспорі протягом чотирьох хвиль її історії. Він оцінюється як унікальне соціокультурне явище у межах національної культури, що виконує подвійну функцію, виступаючи, з одного боку, окремим комплексом загального українського культурного процесу, а з другого – відтворюючи національно-культурну ідентичність діаспори. На прикладі діаспорного культуротворення показано, що одним з наріжних питань вітчизняної гуманітаристики було і залишається сьогодні визначення української етнокультурної ідентичності та аналіз специфіки її складових.
Значну увагу в дисертації приділено проблемі культурної ідентичності в сучасному культуротворчому полі діаспори. При цьому виокремлено феномен мистецтва в контексті художньої культури, а творчість митців діаспори розглянуто в контексті проблеми подвійної ідентичності. Розгляд процесу культуротворення персоніфікований завдяки аналізу життєвих й творчих доль представників діаспори.
Ключові слова: українська діаспора, культуротворення, етнокультурна ідентичність, самоідентифікація, подвійна ідентичність, фрагментованість культури, мистецтво, персоніфікація, маргінальна особистість.

АННОТАЦИЯ
Кривда Н.Ю. «Украинская диаспора: опыт культуротворчества». – Рукопись. 
Диссертация на соискание ученой степени доктора философских наук по специальности 09.00.12 – украинознаство (философские науки). – Киевский национальный университет имени Тараса Шевченко. – Киев – 2009.
В диссертации анализируется процесс культуротворчества в украинской диаспоре на протяжении четырех этапов ее истории. Он оценивается как уникальное социокультурное явление в границах национальной культуры, которое выполняет двойную функцию, выступая, с одной стороны, отдельным комплексом общеукраинского культурного процесса, а с другой, – отражая национально-культурную идентичность диаспоры. На примере диаспорного культуротворчества показано, что среди краеугольных вопросов отечественной гуманитаристики было и остается сегодня определение украинской этнокультурной идентичности и анализ ее составляющих.
Значительное внимание в диссертации уделено проблеме культурной идентичности в современном культуротворческом поле диаспоры. При этом выделен феномен искусства в контексте художественной культуры, а творчество художников диаспоры рассмотрено в контексте проблемы двойной идентичности. Искусство диаспоры рассмотрено через типологию «языковых» – литература, театр – и «неязыковых» – живопись, хореография – видов искусства. Показано, что развитие искусства в диаспоре отражает значительные теоретические расхождения относительно путей развития диаспорной культуры. Эти расхождения поделили представителей диаспоры на «традиционалистов», «европеистов», «неоклассиков», «модернистов» и др. Полемика вокруг путей развития искусства и художественной культуры отразили те противоречия, которые присущи диаспорному сообществу.
Каждый этап развития диаспоры представлен в диссертации теми признаками, которые для него наиболее адекватны: фрагментарность культуры, самоидентификация, новая идентичность. Специфика четвертого этапа развития диаспоры активизировала проблему «чужой/другой», которая трансформирована в анализ моральной и психологической ситуации в украинской диаспоре сегодня.
Ключевые слова: украинская диаспора, культуротворчество, этнокультурная идентичность, самоидентификация, двойная идентичность, фрагментарность культуры, искусство, персонификация, маргинальная личность.

ANNOTATION
	Kryvda N.Y. "Ukrainian Diaspora: the experience of creation of the culture. - Manuscript. 
The thesis for the academical degree of Doctor of Philosophy in the specialty 09.00.12 – Ukrainian  studies (Philosophical sciences). – Kyiv National Taras Shevchenko University. – Kyiv, 2009. 
In the paper the process of creation of the culture in the Ukrainian Diaspora in four waves of its history is analyzes. This process of creation is evaluated as a unique socio-cultural phenomenon within the national culture, which serves a dual function. On one hand, the process of creation of the culture is action as a separate set of general Ukrainian cultural process, and on the other it is reproducing the national cultural identity of Diaspora. Diaspora’s creation of the culture shows that one of the cornerstones of national culture has been and remains today the definition of Ukrainian ethno-cultural identity and analysis of specific parts. 
 A lot of attention is paid to the problem of cultural identity in contemporary Diaspora’s culture. This phenomenon of art was emphasize in the context of culture and creative activity of  Diaspora’s artists and was considered in the context of the problem of double identity. Diaspora’s creation of the culture investigations was personalized with analysis of life and creative lives of the artists. 
Keywords: Ukrainian Diaspora, creation of the culture and ethno-cultural identity, Identity, dual identity, fragmentation of culture, art, personalization, marginal personality.