ДЕРЖАВНА АКАДЕМІЯ КЕРІВНИХ КАДРІВ
КУЛЬТУРИ І МИСТЕЦТВ

ЛИСЕНКО Яніна Олегівна

УДК 94:78.03 (477.63)

РАДЯНСЬКІ ПРОСВІТНИЦЬКІ ТЕХНОЛОГІЇ 50–70-х рр. XX ст.
В КОНТЕКСТІ УКРАЇНСЬКИХ КУЛЬТУРНИХ ТРАДИЦІЙ
(НА МАТЕРІАЛІ ДНІПРОПЕТРОВЩИНИ)

26.00.01 – теорія та історія культури

Автореферат
дисертації на здобуття наукового ступеня
кандидата мистецтвознавства

Київ –2009

Дисертацією є рукопис.
Робота виконана у Державній академії керівних кадрів культури і мистецтв Міністерства культури і туризму України.

Науковий керівник:
доктор філософських наук, професор Уланова Світлана Іванівна, Державна академія керівних кадрів культури і мистецтв, професор кафедри теорії, історії та практики культури

Офіційні опоненти:
доктор мистецтвознавства, професор Шульгіна Валерія Дмитрівна, Державна академія керівних кадрів культури і мистецтв, завідувач кафедри музикології

кандидат мистецтвознавства, професор Мартинюк Анатолій Кирилович, Мелітопольській державний педагогічний університет ім. Б. Хмельницького, завідувач кафедри диригування

Захист відбудеться «25» листопада 2009 р. о 15.00 годині на засіданні спеціалізованої вченої ради Д 26.850.01 у Державній академії керівних кадрів культури і мистецтв за адресою: вул. Івана Мазепи, 21, корп. 15, м. Київ, 01015.

З дисертацією можна ознайомитись у бібліотеці Державної академії керівних кадрів культури і мистецтв за адресою: вул. Івана Мазепи, 21, корп. 11, м. Київ, 01015.

Автореферат розіслано « 24» жовтня 2009 р.

Вчений секретар
спеціалізованої вченої ради 						О. Ю. Денисюк

ЗАГАЛЬНА ХАРАКТЕРИСТИКА РОБОТИ

Актуальність теми дослідження. Зміцнення державності України на сучасному етапі нерозривно пов’язане з подальшим реформуванням її соціальної та національно-культурної політики, одним з основних чинників якої є широке впровадження мистецтва у процеси виховання самосвідомості українського народу і розвитку громадянського суспільства. Безперечну роль у цьому процесі відіграє створення найбільш оптимальних механізмів втілення вітчизняної моделі просвіти в галузі музики. Особливої актуальності набуває потреба наукового узагальнення відповідного історичного, культурологічного, мистецького досвідів, розробки пропозицій щодо вдосконалення організаційної системи музичного просвітництва, що призведе до найбільш ефективної та оптимальної реалізації її можливостей в сучасній Україні.  
Загальновідомо, що будь-який соціум має свої характерні типи культури. Особливо це стосується таких неминущих цінностей як сприйняття навколиш-нього світу через норми моралі, духовності, уявлення про позитивне і негативне тощо. Отже, будь-яка культура виокремлює свій тип особистості, соціальної групи, держави, при визначальному місці у цьому процесі людини. Важливими засобами цього виокремлення є освіта, просвітництво та просвітницька діяль-ність у різних галузях культури. Наукові розвідки подій та явищ, які мають вплив на формування феноменів культури та освіти, що існували у певні періоди історії окремої держави і на певному локальному рівні, мають суттєве значення для загального оцінювання соціального та культурного рівнів будь-якого державного утворення.
Наведена думка свідчить про актуальність теми дисертаційного дослід-ження як з точки зору висвітлення подій і явищ в новітній історії української музики, так і з позиції необхідності покращення ситуації, що характеризує духовний стан сучасного суспільства, можливостей використання історико-культурного та мистецтвознавчого досвіду Придніпров’я для розвитку му-зичного просвітництва у незалежній Україні. 
Зазначимо, що багато аспектів музичного просвітництва та його історич-ного досвіду, особливо на рівні окремих регіонів нашої держави, залишаються невикористаними в реальній практиці культурного розвитку. Значна кількість питань залишається дискусійними, фактично немає фундаментальних теоре-тичних розробок цієї проблематики. Саме відсутність належного комплексного дослідження історико-культурних та мистецтвознавчих засад музичного про-світництва Дніпропетровщини у 50–70-ті рр. ХХ ст. обумовили вибір теми дисертаційного дослідження. 
Теоретичною основою дослідження є праці вітчизняних науковців, зокрема в галузях: історії – А. Г. Болебруха, Л. Ф. Домбровської, В. В. Іваненка, В. М. Красовського, Ю. О. Курносова, С. І. Світленка, М. О. Скрипника; філософії та мистецтвознавства – М. М. Бровко, Г. Ю. Галгаш, В. Л. Іванової, Ю. О. Кремльова, А. К. Поставної, Ю. А. Реви, І. М. Рябцевої, С. І. Уланової; українського соціокультурного процесу – Т. В. Мартинюк, М. Ю. Ржевської; правознавства – Ю. С. Шемшученка та ін.
Для розгляду історико-культурних, мистецтвознавчих аспектів музично-просвітницької політики на Дніпропетровщині у період хрущовської «відлиги», напрямків і змісту здійснення музично-просвітницької діяльності мистецьких та культурно-просвітницьких закладів Дніпропетровщини у 60–70-ті рр. ХХ ст. значний інтерес становлять матеріали Державного архіву Дніпропетровської області (далі – ДАДО), більшість з яких введено до наукового обігу вперше.    
Зв’язок роботи з науковими програмами, планами, темами. Дисер-таційне дослідження виконано згідно з планами наукової діяльності кафедри теорії, історії та практики культури Державної академії керівних кадрів культури і мистецтв.
Мета і завдання дослідження. Метою дослідження є комплексний історико-мистецтвознавчий аналіз музичного просвітництва на Дніпропетровщині у 50–70-х рр. ХХ ст. та його характерних рис у контексті тенденцій, що обумовили подальший розвиток української культури; обґрунтування пропозицій і рекомендацій щодо можливостей сучасного використання позитивного досвіду музично-просвітницької діяльності.
Для досягнення мети були поставлені такі завдання:
– виходячи з положень, сформульованих у науковій літературі, обґрунтувати поняття музичного просвітництва як виду культурної діяльності;
– на основі попередніх наукових досліджень висвітлити історію музичного просвітництва у контексті загального розвитку української музичної культури наприкінці ХІХ – у першій половині ХХ ст.;
– теоретично узагальнити досвід музичного просвітництва у сфері есте-тичного виховання 50–70-х рр. ХХ ст. (на прикладі Дніпропетровського краю);
– зробити спробу дати наукову оцінку організаційним засадам музичного просвітництва у вимірах ідеологічної доктрини «культура належить масам»;
– базуючись на архівних матеріалах дослідити форми і засоби здійснення музично-просвітницької політики на Дніпропетровщині у період хрущовської «відлиги», зокрема: діяльність середніх та середніх спеціальних закладів музичної освіти, театрів, обласної філармонії, сільських клубів, будинків культури, парків культури і відпочинку та інших установ;
– провести огляд напрямків та змісту музично-просвітницької діяль-ності мистецьких і культурно-просвітницьких закладів Дніпропетровщини  60–70-х рр. ХХ ст., виявити їх основні позитивні й негативні риси та наслідки;
– розробити пропозиції щодо вдосконалення сучасної системи музичного просвітництва, найбільш ефективної й оптимальної реалізації його можливостей в Україні.
Об’єкт дослідження – музичне просвітництво як соціальне і культурне явище, його роль у становленні українських культурних традицій.
Предмет дослідження – розвиток та функціонування радянських про-світницьких технологій на Дніпропетровщині у 50–70-х рр. ХХ ст.
Для розв’язання поставлених завдань використовувались такі методи дослідження: діалектичний, системний, історичний, формально-логічний і спеціальні методи наукового пізнання (порівняльний, статистичний, соціологічний, комплексний). За допомогою діалектичного методу музичне просвітництво досліджувалося у контексті загальних умов його становлення і розвитку; системний аналіз було покладено в основу визначення поняття музичного просвітництва, його місця в історії та культурі України; історичний метод дозволив розглянути події та факти з дотриманням хронології, відзначити особливості історичних джерел, які висвітлюють музично-просвітницьку діяльність у Придніпров’ї на окремих етапах історії Радянської України. Шляхом аналізу та синтезу досліджувалися організаційні механізми забезпечення музичного просвітництва, засади діяльності державних органів та установ культури; формально-логічний метод дозволив виявити ознаки провідних понять та категорій, провести їх класифікацію та систематизацію, тлумачити певні положення; використання порівняльного методу надало можливість виявити загальну динаміку розвитку музичного просвітництва у Придніпров’ї у 50–70-х рр. ХХ ст.; статистичний метод застосовувався для підрахунку кількісних показників – певних культурних заходів, чисельності просвітницьких установ тощо; соціологічний метод дозволив зібрати та обробити інформацію, оцінити деякі соціальні фактори – визначення відповідності інтересів певних соціальних груп України встановленим механізмам впровадження музичної культури, існуючих перешкод тощо; метод комплексного підходу надав змогу сформулювати наукові визначення, прикладні положення, рекомендації.
Наукова новизна дослідження полягає в тому, що вперше, на основі архівних джерел, проведено комплексний аналіз музичного просвітництва на Дніпропетровщині у 50–70-х рр. ХХ ст.; обґрунтовано науково-теоретичні висновки, які розкривають сутність музичного просвітництва як самостійного виду культурної діяльності, тенденції його розвитку, духовного та виховного впливу на суспільство; сформульовані наукові рекомендації щодо вдосконалення музичної просвіти в Україні:
– розкрито поняття «музичне просвітництво» як специфічний різновид культурної діяльності суспільства та професійних митців, спрямований до формування самосвідомих індивідумів – представників різних соціальних груп через систему емоційних почуттів, які викликаються безпосередньо музикою і сукупністю базових теоретичних знань та уявлень про неї;
– висвітлено історію музичного просвітництва у контексті загального розвитку української музичної культури кінця ХІХ – першої половини ХХ ст. На основі архівних матеріалів ДАДО досліджено культурно-просвітницьку діяльність державної хорової капели «Зоря» м. Дніпропетровська, яка існувала з 1925 по 1928 рр. і вважалася одним з найкращих мистецьких колективів УРСР;
– узагальнено досвід музичного просвітництва у сфері естетичного виховання 50–70-х рр. ХХ ст., виявлені його позитивні і негативні тенденції на прикладі Дніпропетровщини, у тому числі – зміщення акцентів з виховання – поширення знань – на обслуговування-розваги у вільний час, помилкове розуміння музично-просвітницької діяльності як складової частини організації відпочинку, його історичних та соціально-культурних наслідків;
– виокремлено серед організаційних засад музичного просвітництва у вимірах ідеологічної доктрини «культура належить масам» як провідні:        1) використання музики як засобу політичної пропаганди та агітації в умовах посилення морального і політичного тиску на інакодумців; 2) збільшення ролі музичного просвітництва як соціального засобу виховання суспільства відповідно до здебільшого декларативних програмних документів КПРС та КПУ.
– доведено, що основними формами музично-просвітницької політики на Дніпропетровщині у період хрущовської «відлиги» були: діяльність спеціальних освітніх та культурних установ, які готували професійних музикантів та поширювали музичну культуру; робота закладів культури, завдяки яким представники різних верств населення брали безпосередню участь у розвитку музичної культури через самодіяльність; творчість композиторів та музикантів.
Серед засобів музичного просвітництва періоду хрущовської «відлиги» на Дніпропетровщині провідними можна вважати: проведення спеціальних заходів щодо пропаганди світової, української радянської, класичної та масової музики: концертів, фестивалів, музичних вечорів, оглядів художньої самодіяльності, народних гулянь, свят, лекцій-концертів тощо. Незважаючи на ідеологічні заборони, в умовах десталінізації поширився інтерес до української національної класичної та сучасної музики, народної пісні, що у свою чергу, сприяло збереженню та подальшому розвитку української музично-культурної спадщини у Придніпров’ї.
– виокремлено, в яких формах здійснювалась музично-просвітницька діяльність мистецьких і культурно-просвітницьких закладів. Доведено, що ця діяльність віддзеркалювалась суттєвість змін, які відбувались в ідеології радянського просвітництва, що позначалось на посиленні ролі музично-освітніх закладів та зростанні тотального контролю за змістом навчально-просвітни-цьких програм, в яких пропагувались принципи так званого комуністичного світогляду.
Теоретичне та практичне значення одержаних результатів полягає у тому, що вони надають можливість виокремити теоретичні проблеми музичного просвітництва, розглянути історичні засади його розвитку на Придніпров’ї; роблять певний внесок у визначення змісту та напрямів вдоско-налення просвітницької діяльності в сфері музичного мистецтва. Наукові  положення, рекомендації та висновки дисертації можуть бути використані, зокрема, при написанні наукових праць, читанні лекційних і спеціальних курсів з історії української музики, історичного краєзнавства та мистецтво-знавства, у науково-дослідній роботі, у практичній діяльності щодо організаційного забезпечення музичної просвіти в Україні.
Особистий внесок автора. Дисертанту належить узагальнення основних теоретичних положень теорії розвитку музичного просвітництва української культури кінця XIX – першої половини XX ст.
Апробація результатів дослідження. Основні положення дисертації оприлюднені у формі доповідей на науково-практичних конференціях: Всеукраїнських: «Художня освіта і суспільство ХХІ століття: духовні, культурологічні, мистецькі виміри» (22–23 жовтня 2004 р., м. Київ), «Музичне мистецтво: минуле, сьогодення, майбутнє» (21–22 квітня 2009 р., м. Дніпро-петровськ), міжнародній – «Філософія І. Канта і сучасність» (13–14 травня 2004 р., м. Дніпропетровськ) та Дніпропетровській обласній науковій істо-рико-краєзнавчій конференції «Історія Дніпровського Надпоріжжя» (7 грудня 2007 р., м. Дніпропетровськ)
Публікації. Основні результати дисертації викладено у 9-ти наукових статтях (8 одноосібних, 1 – у співавторстві), з них 8 – у фахових виданнях, затверджених ВАК України за напрямком «мистецтвознавство».
Структура дисертації. Робота складається зі вступу, двох розділів, шести підрозділів, висновків, семи додатків, списку використаних джерел та літератури (313 найменувань). Загальний обсяг роботи – 229 сторінки, з них 168 сторінок становить основний текст.

ОСНОВНИЙ ЗМІСТ РОБОТИ

У Вступі обґрунтовано актуальність теми, сформульовано мету й зав-дання, об’єкт та предмет дослідження, зв’язок роботи з науковими планами, основні методи, виявлені наукова новизна, практичне значення отриманих результатів, апробацію результатів дослідження, надані відомості про публіка-ції та загальну структуру дисертації.
У першому розділі «Музичне просвітництво як історичне та соціо-культурне явище», що містить три підрозділи, в яких розглядається музичне просвітництво як різновид культуротворчої діяльності, історія музичного просвітництва у характеристиках загального розвитку української музичної культури кінця ХІХ – першої половини ХХ ст., музичне просвітництво у кон-тексті естетичного виховання 50–70-х рр. ХХ ст. 
В розділі наводяться положення, що дозволяють розглядати музичне просвітництво як один з видів культуротворчої діяльності з декількох пози-цій: а) філософсько-естетичної; б) загально-культурницької; в) історичної;       г) державно-правової.
Культуротворчу діяльність загалом та музичне просвітництво, як невід’ємну її частину, можна вважати збудованими на виникненні, закріпленні й розвитку позитивних емоцій індивідуумів та соціальних груп. Метою цієї діяльності вважаємо вдосконалення сфери естетичного виховання через фор-мування у свідомості людини та суспільства уявлень про прекрасне, неми-нуще, вічні духовні цінності. Україна має власний, досить цікавий історичний досвід розвитку музичного просвітництва як окремого виду культуротворчої діяльності, заснованого на зближенні фундаментального музичного мистецтва з естетичними запитами народу. Дисертант робить висновок, що навіть у сучасний період наступу масової культури, з усіма її позитивними й негатив-ними рисами, класичне, позбавлене спрощення й профанування музичне просвітництво, повинно обіймати одне з провідних місць у культурі держави, в діяльності митців-професіоналів і перш за усе – у сфері виховання само-свідомості української нації.
Досліджуючи музичне просвітництво, автор звертає увагу на таку важли-ву складову як сучасна державно-правова регламентація пріоритетів, мети і завдань естетичного виховання у сучасній Україні. На основі оглядового аналізу нормативних актів зауважується, що більшість положень проаналізо-ваних нормативних актів залишаються декларативними і на даний час. Отже, функції естетичного виховання поступово на себе перетягує індустрія масової культури, що на погляд дисертанта, має більш негативний, аніж позитивний вплив на формування естетичних смаків, світогляду та свідомості нації. Кон-статується, що в силу політичних негараздів, які переслідують Україну упродовж останніх років, питання належної реалізації чинних положень щодо регулювання культурного й естетичного виховання громадян, а тим більше – нових законодавчих підходів до проблеми, знаходяться у стані занепаду.
Музичним просвітництвом у широкому розумінні пропонується вважати специфічний різновид державної культуротворчої діяльності та діяльність професійних митців – діячів музичної освіти і мистецтва, спрямовану на фор-мування самосвідомих індивідуумів громадянського суспільства через систему емоційних почуттів, які викликаються безпосередньо музикою та сукупністю базових теоретичних знань і уявлень про неї. Музичне просвітництво у грома-дянському суспільстві повинно виконувати такі органічно поєднані функції: 1) загально-естетичну; 2) науково-просвітницьку; 3) виховну; 4) соціальну. 
На основі фундаментальних праць сучасних українських дослідників та архівних матеріалів висвітлюється процес становлення й розвитку музичного просвітництва як історичного та соціокультурного явища. Увагу привертає те, що наприкінці ХІХ – на початку ХХ ст. музична і просвітницька діяльність професійних музикантів різних спеціальностей, музичних установ і органі-зацій, урізноманітнення форм музикування, що охоплювало різні верстви населення, об’єктивно сприяло досягненню значного прогресу в музичному житті України.
Цікавими, на погляд автора, є виявлені архівні матеріали про існування та діяльність на Дніпропетровщині державної хорової капели «Зоря», яка була організована відповідно до постанови Дніпропетровського окружного виконавчого комітету від 13 листопада 1925 р. і за два з половиною роки свого існування з напіваматорського колективу виросла до солідної художньо-культурно-політичної організації і розташувалась серед найкращих мистецьких закладів УРСР. Одночасно з концертуванням капела проводила й велику громадську роботу серед клубних та сільбудівських хорів, надаючи їм методичні поради та репертуар народних та революційних пісень, брала активну участь у проведенні революційних та громадських свят. Можливо припустити, що цю культурно-просвітницьку установу було ліквідовано, або ж вона ще невеликий час продовжила свою діяльність та була закрита у першу хвилю сталінських репресій на Дніпропетровщині у 1930–1933 рр. 
В розділі проводиться огляд розвитку духовного життя України, склад-них й неоднозначних процесів, перебудови майже усіх суспільних інститутів, особливо тих, які виявили себе найактивнішим інструментом впливу на масову свідомість і проходили під гаслами боротьби з наслідками сталінізму.
Досліджується протистояння різних ідеологічних підходів та оцінок щодо існуючих моделей суспільного устрою, які підігрівалися критикою їхнього змісту у пресі та періодичних виданнях.
У проекції на ті контрасти, що використовували різні сторони як аргу-менти своєї правоти, обґрунтовувалась також необхідність доведення само-достатності саме соціалістичного способу життя.
Ці фактори виявилися одними з вирішальних, що призвели до широкого наступу в Україні наприкінці ХХ – на початку ХХІ ст. «масової культури».
Другий розділ «Музичне просвітництво Дніпропетровщини у 50– 70-х роках ХХ ст.» складається з трьох підрозділів, де розглядається орга-нізаційні засади музичного просвітництва у вимірах ідеологічної доктрини «культура належить масам», форми і засоби здійснення музично-просвітни-цької політики на Дніпропетровщині в період хрущовської «відлиги», напрямки та зміст здійснення музично-просвітницької діяльності мистецьких і культурно-просвітницьких закладів Дніпропетровщини 60–70-х років ХХ ст.
Після XX з’їзду комуністичної партії у 1956 році та прийняття Постанови ЦК КПРС «Про подолання культу особи та його наслідків» відбувається часткова реабілітація жертв сталінських репресій. Радянському суспільству поступово відкривається світ західної культури. Але надмірно підвищений рівень соціально-економічного розвитку країни та суперечливість реформ, які відбуваються, тримали життя країни в постійному режимі «вперед-стоп-назад». Нестабільність посилювала боротьба реформаторських і консерватив-них сил та породжені нею протиріччя.
З одного боку, спостерігається розширення меж творчої та наукової діяльності, пом’якшуються цензурні вимоги, зростає громадська активність молоді, з іншого – розпочинається нова хвиля гонінь проти інакодумців, посилюється моральний та політичний тиск на них.
На основі вивчення архівних матеріалів дисертантом на прикладі Дніпро-петровської області у вимірах ідеологічної доктрини «культура належить масам» виявлені наступні організаційні засади музичного просвітництва: 1) ви-користання музики як засобу політичної пропаганди та агітації в умовах посилення морального і політичного тиску на інакодумців; 2) збільшення ролі музичного просвітництва як соціального засобу виховання суспільства відповідно до здебільшого декларативних програмних документів КПРС та КПУ.
В розділі розглянуто діяльність культурних та просвітницьких установ Дніпропетровської області у 50–60-ті роки ХХ ст.
За матеріалами Державного архіву Дніпропетровської області, на початку періоду хрущовської «відлиги» (1953) в Дніпропетровській області нарахову-валося чотири середніх музичних навчальних заклади, музичне училище, технікум культурно-освітніх працівників, театральне та художнє училища.
Так, Дніпропетровське музичне училище, окрім підготовки спеціалістів з середньою музичною освітою, займалося діяльністю з пропаганди музичних знань та естетичного виховання. Тільки упродовж 1960–1961 навчального року силами викладачів та учнів було проведено 66 лекцій-концертів та 90 концер-тів. З лекціями виступали усі викладачі-музикознавці: Ф. Маркова, Т. Малкіна, В. Кобзиста, А. Поставна, В. Литвинов. У концертах брали участь педагоги-виконавці: Є. Родіонов, Л. Євсевська, В. Зюмбровский, М. Оберман, А. Тушмалов, М. Кулик та ін. До читання лекцій та виступів у концертах залучалися учні музично-теоретичного та виконавського відділень училища.
У 1960 р. при Дніпропетровському музичному училищі ім. М. Глинки було організовано музичну школу для дорослих, яка працювала на громадських засадах. В ній навчалося 20 учнів-передовиків виробництва. Всі учні вивчали спеціальність та теоретичні предмети – музичну грамоту, теорію музики, соль-феджіо, музичну літературу та загальне фортепіано.
До 1956 р. в області було 20 дитячих музичних шкіл (далі – ДМШ), а до 1958 р. їх кількість зросла до 23. До 1960 р. в Дніпропетровську було відкрито 12 філіалів музичних шкіл для дітей при загальноосвітніх навчальних закладах.
За досліджуваними даними, в області працювало 5 театрів, з них – один театр ляльок. До 1958 р. нові приміщення у центрі Дніпропетровська одержали театр російської драми ім. М. Горького, театр ляльок, реконструйовано театр української драми ім. Т. Шевченка. Театральними установами проводилася значна культурно-просвітницька робота. Так, упродовж 1956 р. театрами було показано 1784 вистави (без театру ляльок), з них 1214 – п’єси радянських ав-торів. З підготовлених за рік 19 нових вистав 14 – за п’єсами радянських авторів. Український театр ім. Т. Шевченка та російський драматичний театр ім. М. Горького працювали над п’єсами місцевих авторів М. Печеніжського, Б. Нікуліна, М. Голубєва, Г. Смулянської.
У повоєнні роки Дніпропетровське відділення Спілки композиторів України очолював Л. Усачов. Він був редактором багатьох обробок пісень самодіяльних композиторів Дніпропетровщини, вів педагогічну роботу у музичному училищі. Ним були написані опера-балет «Муха-цокотуха», слова К. Чуковського, «Встают леса», слова М. Рильського та багато ін. Одну з перших сторінок у житті Дніпропетровської композиторської школи склала творчість В. Сапєлкіна. За змістом її можна розподілити на два типи: пісні з громадською тематикою, наприклад «Пам’ятник солдату» на вірші А. Дементьєва, «Слово про Придніпров’я» на вірші І. Пуппо та ліричні – «Зимовий вечір» на вірші М. Ісаковського, «Лист до матері» на вірші С. Єсеніна та ін.
У доробку композиторів були твори для духових оркестрів, ансамблів інструментальної та вокальної музики. Так, творчість В. Сидоренка була представлена піснями «Вірність», «Тануть сніги», «Проліски», а М. Шерстюка – піснями «Ой, тебе кохаю я», на слова П. Голубничого та «Осіння пісня» на слова Д. Демерджі. Піснею «Місто моє» був відомий павлоградський компо-зитор П. Чулков. У репертуарі колгоспу ім. М. Калініна Новомосковського району, яким керував самодіяльний композитор М. Наумов були його пісні «Зіронька донецька» та «Пісня про рідне село». Композитор В. Бровченко написав пісню «Про Новомосковськ», а Р. Кацоба – пісню «Нехай плинуть важкі тумани».
У розділі досліджуються також проблеми і недоліки, які існували у сис-темі музичного просвітництва Дніпропетровщини. Так, у багатьох загально-освітніх школах області співи та музику викладали люди, які не мали спеціаль-ної освіти, знань предмету та навіть слуху, голосу. За даними Президії облас-ного хорового товариства, станом на 1964 р. у м. Дніпропетровську з більш ніж як 120 шкіл тільки у 35 співи і музику викладали кваліфіковані фахівці, у Магдалинівському районі з 29 вчителів співів 5–8-х класів 25 не мали музичної освіти, у Покровському районі з 16 вчителів співів 15 не мали музичної освіти, у школах Синельниківського району з 40 вчителів співів без спеціальної освіти працювало 34, з 24 шкіл Павлоградського району тільки у 10 музику і співи викладали педагоги, які мали музичну освіту. Аналогічним було становище з кадрами викладачів в інших містах та районах області.
З метою поліпшення підготовки кадрів освітян та інших спеціалістів, об-ласне хорове товариство пропонувало ряд заходів, у тому числі: відкриття у Криворізькому педагогічному інституті музично-педагогічного факультету з метою підготовки спеціалістів з вищою музичною освітою; відкриття в Ніко-польському педагогічному училищі музично-педагогічного відділення для підготовки спеціалістів з середньою музичною освітою; відкриття на загально-науковому факультеті Дніпропетровського державного університету музично-педагогічного відділення з перспективою його подальшого перетворення у консерваторію або музично-педагогічний інститут; висунуто клопотання перед Міністерствами освіти та культури УРСР про збільшення набору на дири-гентсько-хорове відділення Дніпропетровського музичного училища ім. М. Глінки та Криворізького музичного училища. З проханням про перетворення Дніпро-петровського музичного училища у музично-педагогічний інститут керівництво області зверталося до першого секретаря ЦК КПРС М. Хрущова.
Серед пропозицій з організації позашкільної роботи по музично-естетичному вихованню дітей найбільш слушними були: організація дитячої філармонії на базі Дніпропетровського Палацу піонерів; утворення у м. Дніпро-петровську та Кривому Розі юнацьких симфонічних оркестрів з метою органі-зації повноцінної оркестрової практики учнів; започаткування роботи зразко-вого дитячого хору при Інституті вдосконалення вчителів; клопотання перед Урядом УРСР про заснування хорової школи-інтернату у м. Дніпропетровську.
Існували також проблеми організаційно-побутового характеру. До початку війни у Дніпропетровську працювали театри: опери та балету, музич-ної комедії, юного глядача, два драматичних театри.
На думку дисертанта, основними формами музично-просвітницької політики на Дніпропетровщині у період хрущовської «відлиги» були: діяль-ність спеціальних освітніх та культурних установ, які готували професійних музикантів та поширювали музичну культуру; робота закладів культури, завдяки яким представники різних верств населення брали безпосередню участь у розвитку музичної культури через самодіяльність; творчість компози-торів та музикантів. Серед засобів музичного просвітництва періоду хрущов-ської «відлиги», на Дніпропетровщині, провідними можна вважати: проведення спеціальних заходів щодо пропаганди світової, української радянської, класич-ної та масової музики: концертів, фестивалів, музичних вечорів, оглядів худож-ньої самодіяльності, народних гулянь свят, лекцій-концертів тощо. Незважаючи на ідеологічні забобони, в умовах десталінізації поширився інтерес до української національної музики, народної пісні, класичних творів українських композиторів, що у свою чергу, сприяло збереженню та подальшому розвитку української музично-культурної спадщини у Придніпров’ї.
Аналізуються архівні дані, за якими у другій половині 60-х – на початку 70-х рр. на Дніпропетровщині працювало 6 середніх спеціальних навчальних закладів системи Міністерства культури УРСР, три музичних училища, театральне, культурно-просвітницьке та художнє із загальним контингентом – 1565 осіб на денній формі навчання. При цьому контингент іногородніх учнів названих училищ складав відповідно: у Дніпропетровському музичному училищі – 172 особи; у Криворізькому музичному училищі – 33; у Дніпро-дзержинському музичному училищі – 28 осіб; у Дніпропетровському театраль-ному училищі – 230; у Дніпропетровському культпросвітучилищі – 235; у Дніпропетровському художньому училищі – 94 особи. На 11 відділеннях середніх спеціальних навчальних закладів Дніпропетровської області: форте-піанному, музично-теоретичному, народних інструментів, диригентсько-хоровому, вокальному, струнно-смичковому, духовому, режисерському, актор-ському, ляльковому, хореографічному навчалося 1720 учнів. Щороку училища області випускали 450 молодих спеціалістів, 10% випускників-відмінників рекомендувалися педагогічними радами для вступу у музичні ВНЗ. Середніми спеціальними навчальними закладами Дніпропетровщини, відділами культури проводився прийом молоді на навчання за кошти колгоспів та радгоспів з метою утворення системи постійних кадрів на місцях.
Відзначено, що провідну роль у системі музичної освіти області відігра-вало Дніпропетровське музичне училище. Його колектив проводив велику лекційну та концертну діяльність з метою пропаганди музичної культури, естетичного виховання трудящих на підприємствах, у колгоспах, навчальних закладах, парках та палацах культури, клубах, науково-дослідних установах тощо. Так, за даними 10 обласного управління культури у 1975–1976 рр. було проведено 100 концертів. У складі концертних бригад велику роботу провели викладачі-концертмейстери: Л. Антипова, І. Барашонкова, Л. Гагаріна, В. Лобода, Ю. Самара, викладач народного відділу А. Новиков, учні Ю. Білогубов, Ю. Баллієт, В. Богатирьов, Т. Бугарь, Н. Горлань, І. Іноземцева, З. Красношлик, С. Обуховська, Ю. Прокопенко, Т. Радченко, Є. Третяк та ін.
У 70-ті рр. на Дніпропетровщині музично-просвітницьку діяльність здійснювали також колективи ДМШ та вечірніх музичних шкіл. Подальше зростання кількості цих шкіл, постійне поліпшення їх роботи й розширення кола учнів були визначені як найважливіші завдання у досліджуваний період. 
Отже, основними напрямами здійснення музично-просвітницької діяль-ності мистецьких і культурно-просвітницьких закладів Дніпропетровщини у 60–70-ті рр. ХХ ст. були: 1) розвиток музичної освіти на рівні середніх та середніх спеціальних навчальних закладів; 2) методико-педагогічна та мето-дична діяльність щодо впровадження нових форм та засобів навчання; 3) про-світницька та популяризаторська діяльність установ мистецтва та культури (музичних навчальних закладів, театрів, філармонії, тощо).
Очевидно також, що її змістом можна вважати формування соціалісти-ного та комуністичного світогляду широких мас шляхом впливу на їх свідо-мість через музику як специфічний та унікальний засіб.
У висновках дисертації подано загальний підсумок роботи та окреслено перспективи вдосконалення системи музичного просвітництва, найбільш ефективної й оптимальної реалізації його можливостей в Україні:
1. Обґрунтовано поняття «музичне просвітництво» як вид культуро-творчої діяльності, яке характеризується в дисертації як ідеологічно зорганізо-вана концептуальність. Її презентує система різних культурних форм, тео-ретично обґрунтованих так і практично спрямованих на розвиток відповідних до цієї концептуальності соціальних якостей культурного життя.
2. Висвітлено етапи розвитку музичного просвітництва в різних регіо-нальних вимірах тих тенденцій, які визначали становлення цієї концептуаль-ності в музичній культурі на українських теренах наприкінці ХIX – початку XX ст. Концепти українського просвітництва незважаючи на зовнішні впливи «Російська імперія» та «Річ Посполита» формувались у формі адаптації як до власних традицій, так і тих ціннісних адаптацій, що сформували на початку XX ст. родовий досвід їх використання з позиції регіональної самодостатності: географічної, природної, історичної, соціальної, загальнокультурної. Все це посилило вагу в них акцентів на збереження народних традицій та орієнтирів на масову психологію, побутовий устрій, ознаки місцевої самосвідомості та ідеології, тобто те, що складає основу культурної пам’яті про «ми – образ».
3. Визначено основні ідеї, що спрямували ідеологію музичного просвіт-ництва у 50–70-ті рр. XX ст., динаміка розвитку цих ідей дозволяє відтворити процес, складовими якого є етапи, в яких виявляла себе радянська ідеологія. У 50-ті роки її ключовим концептом була боротьба за радянський патріотизм «братського народу як його символу». У просвітницьких формах цей концепт тлумачився як інструментарій цього патріотизму (русифікація духовної атмо-сфери українського суспільства з метою подальшого зростання «українських тенденцій», посилення цензури).
У 60-ті роки просвітництво тлумачиться як система громадських і культурних установ, завдання якої виконувати класово-зорієнтовані засади відповідно до ідеалів, що пропагувалися в цей період «оспівування вільної творчої праці», її героїки, громадською психологією радянського періоду, який гармонійно поєднував у своєму житті громадські та особисті інтереси. Відповідно до такої просвітницької ідеології пропагується мистецтво соцреалізму з ознаками партійності і демократизму, і засуджуються будь-які буржуазні прояви у вигляді естетики техніцизму. Саме в цей період простежується активі-зація до проблем естетичного виховання з курсом на художню творчість мільйонів «кампанії відродження самодіяльної художньої творчості», спроби стерти соціальний бар’єр між ним та професійною творчістю. Проте «жити і творити для народу» обмежувалось показовими загальносоюзними заходами, репертуаром масової пісні та хорових творів урочистого характеру. Прояви просвітницьких ініціатив з регіональною забарвленістю контролюється зверху і знизу різними органами управління культури.
У 70-ті роки музично-просвітницька діяльність остаточно підпадає під вплив політичного керівництва. Вона обмежується сферою вільного часу, формалізується і набуває вигляду системи, штучно скорегованої відповідно до стратегії і тактики, визначеного центром (науково-дослідницьким інсти-тутом в Москві). В цей період посилюється також суб’єктивізм таких втручань з боку партійно-керівних органів у вигляді регламентацій тем мистецьких творів, соціалізації наглядових установ за просвітницькою діяльністю, підтримка з їхнього боку аматорства, її розповсюдження та тиражування зразків молодіжної творчості у вигляді фольклорних ВІА, помірної українізації професійного та самодіяльного музичного мистецтва.
Інструментом «духовного» очищення від наслідків «відлиги» стала тотальна «партизація» управлінських структур всіх соціокультурних інституцій. 
Музичне просвітництво зводиться до єдності навчання та освіти майбутніх фахівців як працівників нової історичної спільноти – радянського народу. Домінує системний підхід та полювання мистецькими заходами до почуттів мас. Музика трансформується у форму ілюстрації життя цієї нової спільноти. Музичне просвітництво остаточно втрачає освітньо-виховні функції, які спрямовані на демонстрацію регіонально-культурної самодостатності і трансформується в один із засобів політтехнологій.  
4. Визначено організаційні засади музичного просвітництва, які використовувалися в період ідеологічної доктрини «культура належить масам».     Після смерті Сталіна зростає вага української теми в лекціях-концертах та репертуарі районних будинків культури, особливу функцію виконують агітбригади, завданням яких була музична просвітницька діяльність у вигляді концертів художньої самодіяльності, розважальних заходів з їх позитивними й негативними рисами. Як позитивний аспект, відбулося залучення представників багатьох верств населення тогочасної України до отримання музичної освіти (початкової та спеціальної). Інший аспект зводився до розуміння музично-просвітницької діяльності як складової валеології та органі відпочинку загалом. Всі ці фактор призвели до широкого наступу і «масової культури» в Україні в кінці XX – на початку XXI ст. 
Виділено специфіку організаційних засад, а саме у межах цієї ідеологічної доктрини, де провідними ідеями були наступні: використання музики є форма пропаганди; музичне просвітництво є соціокультурний засіб виховання суспільства в умовах колишнього СРСР; музичне просвітництво є системою централізованої координації та контроль сфери музичного мистецтва й просвіти в Україні.

Основні положення дисертації викладено у таких публікаціях:

1.	Фрідрік Я. О. В бажанні подолати епоху / Я. О. Фрідрік // Бористен. – 2004. – № 5. – С. 27.
2.	Фрідрік Я. О. Музичне життя Дніпропетровщини у 60-ті роки ХХ сто-ліття / Я. О. Фрідрік // Актуальні проблеми історії, теорії та практики худож-ньої культури : зб. наук. праць. – К. : Вид-во «Міленіум», 2004. – Вип. ХІІІ. – С. 3–8.
3. Фрідрік Я. О. Маловідомі питання історії професійного хорового мистецтва Дніпропетровщини / Я. О. Фрідрік // Бористен – 2004. – № 12. – С. 8–9.
4. Уланова С. І., Фрідрік Я. О. Радянська теорія і регіональна практика музично-естетичного виховання у 60-ті рр. ХХ ст. (На прикладі Дніпро-петровщини) / С. І. Уланова, Я. О. Фрідрік // Вісник Державної академії керівних кадрів культури і мистецтв : наук. журнал. – К. : Вид-во «Міленіум». – 2005. – № 1. – С. 52–57.
5. Фрідрік Я. О. Просвітницька діяльність установ культури Дніпропет-ровщини у період хрущовської «відлиги» // Мистецтвознавчі записки : зб. наук. праць. – К. : Вид-во «Міленіум», 2006. – Вип.10. – С. 170–177.
6. Фрідрік Я. О. Концертно-просвітницька діяльність Дніпропетровської філармонії (60-ті роки ХХ ст.) / Я. О. Фрідрік // Вісник Державної академії керівних кадрів культури і мистецтв : наук. журнал. – К. : Вид-во «Міленіум». – 2008. – № 1. – С. 93–97.
7. Фрідрік Я. О. Музичне просвітництво як різновид культуро творчої діяльності / Я. О. Фрідрік // Вісник Державної академії керівних кадрів культури і мистецтв : наук. журнал. – К. : Вид-во «Міленіум». – 2008. – № 2. – С. 114–119.
8. Фрідрік Я. О. З історії просвітницької діяльності музичних закладів Дніпропетровщини в 50–60 рр. ХХ ст. / Я. О. Фрідрік // Бористен. – 2008. – № 4. – С. 3.
9. Фрідрік Я. О. Маловідомі питання історії професійного хорового мистецтва Дніпропетровщини у 20-ті рр. ХХ ст. / Я. О. Фрідрік // Бористен. – 2008. – № 12. – С. 8.

Лисенко Я.О. Радянські просвітницькі технології 50–70-х рр. XX ст. в контексті українських культурних традицій (на матеріалі Дніпропетров-щини). – Рукопис.

Дисертація на здобуття наукового ступеня кандидата мистецтвознавства за спеціальністю 26.00.01 – теорія та історія культури. – Державна академія керівних кадрів культури і мистецтв. – Київ, 2009.
Дисертація присвячена питанням музичного просвітництва на Дніпро-петровщині у 50–70-ті рр. ХХ ст.; його характерних рис у контексті тенденцій, що обумовили подальший розвиток української культури; обґрунтуванню пропозицій і рекомендацій щодо можливостей сучасного використання позитивного досвіду музично-просвітницької діяльності.
Обґрунтовано поняття музичного просвітництва як виду культурної діяльності. На основі попередніх наукових досліджень висвітлюється історія музичного просвітництва у характеристиках загального розвитку української музичної культури наприкінці ХІХ – у першій половині ХХ ст. Узагальнюється досвід музичного просвітництва у контексті естетичного виховання 50–70-x рр. ХХ ст., на прикладі Дніпропетровського регіону. Зроблено спробу дати науко-ву оцінку організаційним засадам музичного просвітництва у вимірах ідеолог-гічної доктрини «культура належить масам». За допомогою архівних матеріалів досліджуються форми і засоби здійснення музично-просвітницької політики на Дніпропетровщині у період хрущовської «відлиги», зокрема: діяльність середніх та середніх спеціальних закладів музичної освіти, театрів, обласної філармонії, сільських клубів, будинків культури парків культури і відпочинку, інших установ. Проведено огляд напрямків та змісту музично-просвітницької діяльності мистецьких і культурно-просвітницьких закладів Дніпропетровщини 60–70-х рр. ХХ ст., виявлено її основні позитивні й негативні риси та наслідки. Розроблено пропозиції щодо вдосконалення системи музичного просвітництва, найбільш ефективної й оптимальної реалізації його можливостей в Україні.
Ключові слова: музичне просвітництво, культурна установа, заклад музичної освіти, естетичне виховання, історія української музичної культури, національна програма музичної просвіти.

Лысенко Я.О. Советские просветительские технологии 50–70-х гг. XX в. в контексте украинских культурных традиций (на материале Днепропетровского региона). – Рукопись.

Диссертация на соискание научной степени кандидата искусствоведения по специальности 26.00.01 – теория и история культуры. – Государственная академія руководящих кадров культуры и искусств. – Киев, 2009.
Диссертация посвящена вопросам музыкального просветительства на Днепропетровщине в 50–70-х гг. ХХ в., его характерных особенностей в кон-тексте тенденций, которые обусловили дальнейшее развитие украинской культуры, обоснование предложений и рекомендаций, относительно возмож-ностей современного использования положительного опыта музыкально-просветительской деятельности. 
Обосновано понятие музыкального просвещения как вида культуро-творческой деятельности. На основе предшествующих научных исследований освещается история музыкального просветительства в характеристиках общего развития украинской музыкальной культуры в конце ХІХ – в первой половине ХХ в. Обобщается опыт музыкального просветительства в контексте эстетического воспитания в 50–70-х гг. ХХ ст., на примере Днепропетровского региона. Сделана попытка дать научную оценку организационным основам музыкального просвещения в измерениях идеологической доктрины «культура принадлежит массам». С помощью архивных материалов исследуются формы и средства осуществления музыкально-просветительской политики на Днепропетровщине в период хрущевской «оттепели», в частности: деятельность средних и средних специальных учреждений музыкального образования, театров, областной филармонии, сельских клубов, домов культуры, парков культуры и отдыха, других учреждений. Проведен обзор направлений и содержания музыкально-просветительской деятельности художественных и культурно-просветительских учреждений Днепропетровщины 60–70-х гг. ХХ в., выявлены ее основные положительные и отрицательные черты и последствия. Разработаны предложения относительно усовершенствования системы музыкального просветительства, наиболее эффективной и оптимальной реализации его возможностей в Украине.
В первом разделе проанализировано музыкальное просветительство как историческое и социокультурное явление. Определяется понятие музы-кального просветительства как специфическая разновидность культуро-творческой деятельности государства и профессиональных деятелей искусства, направленное на формирование самосознательных индивидуумов – предста-вителей различных социальных групп гражданского общества, через систему эмоций и чувств, вызываемых музыкой и совокупностью базовых теорети-ческих знаний, а также представлений о ней. Исторический обзор музыкаль-ного просвещения в характеристиках общего развития украинской музы-кальной культуры конца ХІХ – первой половины ХХ ст. позволяет конста-тировать наличие в Украине собственного исторического опыта, который может быть использован для решения современных культуротворческой и искусствоведческих задач. Обобщается опыт музыкального просвещения в контексте истории украинской музыкальной культуры указанного периода. На основе фундаментальных работ современных украинских исследователей и архивных материалов юристов освещается процесс становления и развития музыкального просвещения как исторического и социокультурного явления. Внимание привлекает то, что в конце ХІХ – в начале ХХ ст. музыкальная и просветительская деятельность профессиональных музыкантов разных спе-циальностей, музыкальных учреждений и организаций, создание разнообразия формы музицирования, которое охватывало разные слои населения, объективно оказывала содействие достижению значительного прогресса в музыкальной жизни Украины.
Во втором разделе основное внимание уделяется исследованию сущ-ности и содержания тенденций по формированию массового сознания в музы-кальной культуре, которые доминировали в период хрущевской «оттепели».
На основе исследования архивных материалов диссертантом на примере Днепропетровской области, выявлены следующие организационные основы музыкального просвещения в измерениях идеологической доктрины «куль-тура принадлежит массам»: использование музыки как средства политической пропаганды и агитации в условиях усиления морального и политического давления на инакомыслящих; увеличение роли музыкального просвещения как социального средства воспитания общества соответственно большей частью декларативных программных документов КПСС и КПУ.
По мнению диссертанта, основными формами музыкально-просветитель-ской политики на Днепропетровщине в период хрущевской «оттепели» были: деятельность специальных образовательных и культурных учреждений, которые готовили профессиональных музыкантов и распространяли музыкальную культуру; работа учреждений культуры, благодаря которым, представители разных слоев населения принимали непосредственное участие в развития музыкальной культуры посредством самодеятельности, творчества компози-торов и музыкантов.
Средствами музыкального просвещения периода хрущевской «оттепели» на Днепропетровщине можно считать проведение особых мероприятий по пропаганде мировой, украинской советской, классической и массовой музыки; концертов, фестивалей, музыкальных вечеров, смотров художественной само-деятельности, народных гуляний, праздников, лекций-концертов и т.п. Несмотря на идеологические предрассудки, в условиях десталинизации расширяется интерес к украинской национальной музыке, народной песне, классическим произведениям украинских композиторов, которые в свою очередь, оказывали содействие сохранению и дальнейшему развитию украинского музыкально-культурного наследия в Приднепровье.
В выводах формулируются положения о сущности музыкального про-светительства как полифункциональной исторической, философской и искусствоведческой категориях, систематизируются выводы, полученные в результате исследования. Вносятся предложения по усовершенствованию системы музыкального просветительства, наиболее эффективной и оптималь-ной реализации его возможностей в Украине.
Ключевые слова: музыкальное просветительство, культурные учрежде-ния, учереждения музыкального образования, эстетическое воспитание, история украинской музыкальной культуры, национальная программа музыкального просвещения.

Lysenko Y. O. The soviet enlightenment technologies in the context of Ukrainian cultural traditions in 1950–1970-s of the 20th century. – The manuscript.

The thesis to take Candidate of Arts Degree in specialty 26.00.01 – The Theory and History of Culture. – The State Academy of Leading Cultural and Art Personnel. – Kiev, 2009.
The given dissertation is devoted to some problems of the music enlightenment at the Dnipro region in 1950–1970-s of the 20th century. The author has not only analyzed the contextual tendency of the characteristic features which had formed the further Ukrainian culture development but also has given the proposals and recommendations as to contemporary using of the positive experience at the music enlightenment activities. The music enlightenment conception’s been investigated as the kind of cultural activity.
Being based on the previous scientific investigations, the music enlightenment history at the features of general development of the Ukrainian music culture at the end of the 19th – at the first half of the 20th century has been widely analyzed at the given work. The music enlightenment experience as aesthetic education of the 1950–1970-s of the 20th century has been shown on the Dnipro region example. 
The author has tried to give the scientific valuation to the music enlightenment organization methods at the frames of the ideological conception «culture belongs to the crowd». With the help of the archives materials some forms and methods of the music enlightenment politic during «the Khruschov’s thaw» period at the Dnipro region have been analyzed and investigated. Especially the author’s paid attention to the secondary and secondary-specialized music education schools and colleges, theatres, the region Music Hall, the village clubs, the Houses of culture, the parks of culture and rest and other establishments. The survey to different directions and music enlightenment context of the activities of the art and culture enlightenment establishments at the Dnipro region in 1960–1970-s at the 20th century has been made properly. The author has revealed both the base positive and negative points and consequences of the above-saying activities.
There are some proposals and recommendations as to improve the music enlightenment system and make it more effective and convenient in its realization in Ukraine.
Key words: music enlightenment, culture establishment, music education institution, aesthetic education, the Ukrainian music culture history, the National music enlightenment program.