Академія педагогічних наук України
Інститут вищої освіти

Жадько Віктор Олексійович

УДК [130.12:316.61] (043)

історична пам'ять у системі духовного світу особистості сучасного українського соціуму
(соціально-філософський аналіз)

09.00.03 – соціальна філософія та філософія історії

Автореферат
дисертації на здобуття наукового ступеня
доктора філософських наук

Київ – 2007

Дисертацією є рукопис.

Робота виконана на кафедрі філософії освіти Національного педагогічного університету імені М.П.Драгоманова.

Науковий консультант:	Андрущенко Віктор Петрович, доктор філософських наук, професор, академік АПН України, Національний педагогічний університет імені М.П.Драгоманова, ректор	
Офіційні опоненти:	Зязюн Іван Андрійович, доктор філософських наук, професор, академік АПН України, Інститут педагогічної освіти і освіти дорослих АПН України, директор;	
	Любивий Ярослав Валерійович, доктор філософських наук, Інститут філософії імені Г.С.Сковороди НАН України, провідний науковий співробітник відділу історії зарубіжної філософії;	
	Цюрупа Михайло Володимирович, доктор філософських наук, професор, Київський університет туризму, економіки і права, завідувач кафедри філософії і соціальних наук	

Захист відбудеться 20 грудня 2007 року о 14 годині на засіданні спеціалізованої вченої ради Д 26.456.01 в Інституті вищої освіти АПН України за адресою: 01014, м. Київ, вул. Бастіонна, 9, зал засідань вченої ради, 9-й поверх.

З дисертацією можна ознайомитися у бібліотеці Інституту вищої освіти АПН України за адресою: 01014, м. Київ, вул. Бастіонна, 9, 8-й поверх.

Автореферат розісланий "19" листопада 2007 року

Учений секретар 
спеціалізованої вченої ради,
кандидат філософських наук, доцент					Горбунова Л.С.

Загальна характеристика роботи

Актуальність теми дослідження зумовлена передусім необхідністю з'ясування сутності феномену "історична пам'ять" як соціально-філософське та культурне явище. Воно належить до глобальних філософських проблем людства і найбільш важливих концептів інформаційного суспільства, перед яким стоїть завдання кардинальної зміни способів збереження, переробки і передачі історичної пам'яті. На рубежі другого і третього тисячоліть поняття "історична пам'ять" стає головним семантичним орієнтиром спрямованості особистості в минуле. 
Сучасне українське суспільство переживає епоху кардинальної переоцінки духовних цінностей та продукування якісно нових соціокультурних перетворень, а в їх структурі й історичної пам'яті в системі духовного світу людини, на якій вони базуються. Важливий аргумент даного дослідження – гострий дефіцит у філософській літературі аналізу пограничних феноменів. Знаком сучасної кризової духовної ситуації стає основною цінністю соціально-філософського, культурного і наукового досвіду.
Тенденції сучасного філософського дискурсу навертають автора до пошуків цілісної моделі досліджуваної проблеми й приводять до розуміння необхідності міждисциплінарного синтезу. Комплексний характер вивчення феномену історичної пам’яті в історії філософської думки, соціальної філософії, топоніміки, релігієзнавстві, соціології та культурології з урахуванням її регіональні особливості і є актуальністю даної наукової праці.
Актуальність роботи зумовлена й необхідністю здійснити концептуалізацію, теоретичну розробку уявлення про цей феномен; визначити проблематичність та понятійний апарат досліджуваної проблеми. Справедлива думка про те, що духовність, яка втратила історичну пам'ять, перестає існувати, перетворюючись на міф. 
Дослідження має особливу цінність для сучасної української філософської думки, в якій поширені спрощені соціально-філософські трактування феномену "історична пам'ять", нібито пов’язаного з ідеологемою суспільства людей "без пам'яті", позбавлених історичних коренів. Взаємна підміна понять "історична пам'ять" і "духовність сучасної людини" в пошуках утраченої національно-культурної індетичності стає теоретичним обґрунтуванням консерватизму, базою ретроутопічних проектів реставрації минулого. Якщо в епоху зламу тоталітаризму ідеологічні редукції були виправдані, то сьогодення вимагає глибшого філософського осмислення феномену "історична пам'ять і духовність людини". Саме тому змістова спрямованість пошуку нових підходів до осягання феномену історичної пам'яті є важливою і своєчасною.
Актуальне дослідження підсилюється й тим, що питання історичної пам'яті і духовності сучасної людини в умовах тотального наступу ідеалів прагматичної техногенної цивілізації і кризового стану, який в останні роки усвідомлюється як ситуація духовного падіння, етичного релятивізму, розмивання культурних цінностей і руйнування традиційних ієрархій, є предметом полемічних поглядів, неоднозначних оцінок. Існує чимало суб’єктивних трактувань, але немає інтегруючої концепції.
Чинником, який підтверджує актуальність дослідження, є наявність значного й корисного наукового досвіду відродження історичної пам'яті в духовному світі сучасної людини у зарубіжних країнах (Польща, Чехія, Канада та ін.), систематизацію якого зроблено в даній роботі.
Ступінь розробленості проблеми. Дослідження феномену історичної пам'яті та її ролі у духовності сучасної людини передбачає розгляд широкого кола історико-філософських джерел, які відображають історію наукової думки у рамках теми. Якщо ми вийдемо за межі ставлення до минулого як до простої форми суб’єктивного існування, то почнемо розглядати минуле як проявлений та реалізований досвід людства, і тоді навіть у випадку визнання історії видом сучасної політики, що обернута до минулого, ми ставимемося до досвіду минулого як до об’єктивно існуючого поступу – від первісного стада до інституціонально організованих спільнот; від мандрівних орд дикунів – до сучасних народів-націй; від кам’яної сокири – до використання енергії атома; від міфологічних уявлень – до наукового осягнення таємниць світобудови. Так, соціологи були переконані, що соціологія як наука насамперед має видобувати факти із сфери життєдіяльності людини, але вже в першій третині ХХ сторіччя дійшли до невтішного висновку, що зробити це неможливо, оскільки, збираючи якомога точніші дані щодо життя й діяльності якоїсь сукупності людей, треба оточити їх цілою групою реєстраторів, які стають причиною неприродної поведінки досліджуваної групи індивідів.
Тому, на думку дисертанта слід звернути увагу на ті ідеї, які відображають найраніші погляди на проблему духовного світу людини: представників давньогрецької філософії (Сократ, Протагор, Аристотель); представників середньовічної філософії (Аврелія Августина та Фому Аквінського, Августина Блаженного), а також представників Нового часу (Т.Гоббса, Д.Локка, Р.Декарта, Д.Дідро, К.-А.Гельвеція). Раціональному осмисленню було піддано розуміння проблеми історичної пам'яті та її місце у духовному світі особистості й у німецькій класичній філософії (Г.Гегель, І.Кант, А.Шопенгауер, Й.Фіхте).
Для осмислення значення і впливу феномену історичної пам'яті на формування духовного світу сучасної людини було проаналізовано твори зарубіжних філософів, соціологів, істориків, освітян, присвячені цій проблемі: Ф.Бассін, В.Віндельбанд, Е.Джонс, О.Лосєв, М.Мюллер, Т.Мертон, Е.Соколов, К.Яспер.
Модернізація українського суспільства зумовлює необхідність відтворення історичної пам'яті в системі духовного світу сучасної людини, на якій вона базується. Цим проблемам присвячені праці й українських учених: В.Андрущенка, В.Барановського, І.Бойченка, В.Вашкевича, В.Кузьменка, М.Михальченка, М.Поповича, В.Смолія, Л.Стародубцевої, В.Табачковського, Ю.Шаповала, В.Шинкарука, О.Удода, В.Ярошовця, О.Яценка та ін.
Однак, в українських дослідників немає єдиної точки зору щодо визначення сутності феномену історичної пам'яті та її місце в системі духовного світу людини. Зокрема, харківський філософ Л.Стародубцева твердить, що історична пам'ять "…являє собою лише культурну цінність людини" [1], а російський дослідник В.Полянський вважає, що "за допомогою пізнання люди опановують знаннями, які через механізми історичної пам'яті закріплюються в їхній свідомості" [2] і включає до історичної пам'яті історичні зрізи практично всіх виявів суспільної свідомості людини. 
Поширеним є підхід, коли під історичною пам'яттю розуміють суто спеціалізовану частину духовного світу людини, що включає лише її власне історичні знання. Така точки зору, скажімо, Л.Дробіжевої, яка твердить, що "…історична пам'ять - своєрідний духовний потенціал людини" [3]. Черкаський науковець В.Масненко дотримується думки, що "…історична пам'ять є лише основа формування національної свідомості людини" [4]. Проте ніхто із науковців не досліджує історичну пам'ять як соціально - філософську категорію в системі духовного світу сучасної людини, не акцентує увагу на вагомість її значення у міждисциплінарних взаємозв’язках, вивчаються лише окремі підходи і дана дисертація й покликана розв’язати цю проблему. 
Феномен історичної пам'яті як важливої складової духовності є актуальною і потребує теоретичних досліджень, адже вона існує як певне явище сучасного українського суспільства, формування нормативно-правової бази, визначення першочергових напрямів розв’язання цієї проблеми, що дасть змогу реалізувати системний підхід ефективного державного впливу на відродження історичної пам'яті в систему духовного світу сучасної людини.
_______________________________________________________________
1.Стародубцева Л. Мнемозина и Лета. Память и забвение в истории культуры: Монография.-Х.: ХГАК, 2003.-2003.-С.3; 2. Полянский В. Историческая память в этническом самосознании народов // СоцИС.1999.-№3.-С.14; 3. Дробижева Л. Историческое самосознание как часть национального самосознания народов // Традиции в современном обществе. Исследования этнокультурных процессов. — М., 1990. — С. 227; 4. Український істороричний журнал,2002 - №5.-С.51;
Останніми роками хоч і спостерігається зацікавленість науковців до проблеми даного дослідження, свідченням чого є опубліковані праці, однак вони ще поодинокі, а проблеми в них не розглядаються комплексно. Висвітлюються окремі аспекти історичної пам'яті, а її соціально-філософський аналіз повною мірою, як і найбільш загальні філософські проблеми "історична пам'ять – духовність особистості" залишаються недостатньо досліджені й понині є свого роду дослідницькою лакуною. Результатом наукових зусиль не стало й розроблення чіткої несуперечливої концепції, придатної для подальшого наукового розвитку і практичного застосування у процесі здійснення та вдосконалення шляхів відродження історичної пам'яті. 
Досліджень, де б з позицій системного підходу розглядали теоретичні та практичні засади, соціально-філософський аналіз історичної пам'яті в системі духовного світу сучасної людини, зокрема й на регіональному рівні, немає. А це дуже важливо, бо кожний регіон України має свої історичні особливості, складові духовності, завдяки яким і формується духовність – традиції, звичаї, обряди, мовні особливості (залежно від національностей, які населяють дану територію), історичні місця й пам'ятки тощо. 
Як правило, дослідники віддають перевагу тільки окремим аспектам зазначеної проблеми, наприклад, вивченню феномену "пам'яті і забуття", словесності певного регіону, впливу традицій на духовний світ людини тощо. 
Правомірно, на думку дисертанта, слід визначити такі функції історичної пам'яті в системі духовного світу сучасної людини функцію наступності (наступність поколінь); виховну (пропедевтичне навчання та виховання; підготовка до сприйняття); компаративістську (аналіз європейських базисних ідей та цінностей); креативну (відтворювальні процеси); соціальну (соціалізація людей, толерантність). 
На нашу думку, історична пам'ять у системі духовного світу сучасної людини - це сукупність дій, які застосовуються індивідуумом для об’єктивного дослідження минулого у взаємозв'язку з сьогоденням та яка формується під впливом наукових досягнень, освіти, засобів масової інформації, власного та суспільного досвіду, родинного виховання, громадської думки. 
Проте, віддаючи належне всім науковцям, праці яких тим чи іншим чином причетні до досліджування феномену історичної пам'яті в системі духовності сучасної людини, слід відзначити, що соціально-філософське осмислення цього феномену ще не було предметом окремого філософського дослідження, що й спричинило наше звернення до цієї проблеми.
Зв'язок роботи з науковими програмами, планами, темами. Дисертаційне дослідження розроблене в рамках науково-дослідницької роботи кафедри філософії освіти Національного педагогічного університету імені М.П.Драгоманова, де вона й виконана, у межах комплексного наукового плану й відповідно до теми наукової програми "Концептуальні засади координації і трансформації змісту філософських та соціально-гуманітарних дисциплін у педагогічних вузах України" (Координаційний план Міністерства освіти України. Наказ Міністерства освіти України № 37 від 13 лютого 1997 р.), складовою якої є тема кафедри філософії Національного педагогічного університету імені М.П.Драгоманова "Актуальні питання історії і теорії філософії та її викладання студентам педагогічних навчальних закладів". (Рішення вченої ради НПУ імені М.П. Драгоманова, протокол № 6 від 25 грудня 2003 р.).
Дослідження має також зв'язок з Програмою випуску соціально-значущих видань Державного комітету телебачення і радіомовлення України і Міністерства освіти та науки України, оскільки опубліковано праці дисертанта з грифом Міністерства освіти та науки України як навчальні посібники для студентів вищих навчальних закладів (лист від 13.01.2005 за № 14/18.2-48): "Основи журналістики та редакційно-видавничої справи": Навчальний посібник. - К.: ТОВ Бізнесполіграф, 2005.- 352с.; та "У пам'яті Києва": Навчальний довідник-посібник.-К.: ТОВ Бізнесполіграф, 2007.-480с. (лист № 14/18. 2-170 від 30.01.2006).
Об’єктом дослідження є історична пам'ять як соціально-культурний феномен в системі духовного світу сучасної людини.
Предметом дослідження є традиційні і нові підходи до феномену історичної пам'яті та її ролі як чинника формування духовності особистості сучасного соціуму.
Метою дисертаційного дослідження є створення пізнавальної концепції функціонування феномену історичної пам'яті та її впливу на систему формування духовності сучасної людини, обґрунтування шляхів та засобів відродження історичної пам'яті. Отримані результати мають бути досліджені й диференційовані для формулювання позитивних рекомендацій щодо модернізації державної політики в галузі духовної культури, розроблення пріоритетних напрямів вдосконалення даної роботи в регіонах України, забезпечення діяльності освітньо-наукового комплексу. 
Мета дослідження визначила необхідність розв’язання таких дослідницьких завдань:
- обґрунтування актуальності, систематизація, вивчення й розкриття змісту теоретичних концепцій історичної пам'яті у сучасних соціоосвітніх і дискурсивних контекстах;
- вироблення концепції феномена історичної пам'яті в структурі духовності сучасної людини;
- здійснення інтерпретації поняття "історична пам'ять" в контексті таких категорій як "дух", "духовність людини", "історія", "соціальна пам'ять", "колективна пам'ять";
- розкриття особливості підходу до побудови теоретичної концепції "історичної пам'яті" та класифікація й узагальнення доктрини історичної пам'яті й духовності в різноманітті образів світогляду, зіставлення концепції історичної пам'яті і духовності людини; 
- здійснення концептуалізації, теоретичної розробки уявлень феномену історичної пам'яті й визначення її соціально-філософського статусу;
- вивчення особовості проблематичності історичної пам'яті, як з огляду на її онтологічні форми репрезентації, так і з огляду на її внутрішню структуру;
- запропонування теоретичної моделі взаємовпливу феномену історичної пам'яті в системі духовного світу сучасної людини й накреслити перспективи подальших досліджень проблеми "історична пам'ять і духовність сучасної людини";
- аналізування філософського та соціального генезису історичної пам'яті в структурі духовного світу сучасної людини і на цій підставі систематизація її смислового поля, визначення перспективних напрямів подальших наукових досліджень;
- виявлення соціальної значущості історичної пам'яті, її суперечності, тенденції та ролі у формуванні духовності людини.
Методологічна основа дослідження має комплексний характер і включає в себе загально-філософську, соціально-філософську та філософсько-освітню частини, залучаючи також методологію соціології, порівняльної педагогіки та інших наук.
Дослідження є поєднанням принципів логічного та історичного підходів, що дало змогу висвітлити головні соціально-філософські ідеї в системі духовного світу сучасної людини, що самі є неоднорідним утворенням різних концепцій на стику аналізу філософії, соціології та етнографії, репрезентованими такими авторами, як Ш.Бюлер, М.Гайдегер, В.Дільтей, Р.Колінгвуд, К.Леві-Строс, А.Леруа-Гуран, М.Мосс, Дж. Мід, С.Тулмін, Е.Шпрангер, М.Юнг та ін.
Методологічні засади дисертаційної роботи ґрунтуються також і на теоретико - методологічних здобутках у галузі історії філософії, соціальної філософії, теорії традицій, археології, етноісторії, соціальної педагогіки, ідеології, культурології, які досліджували такі українські вчені, як В.Андрущенко, В.Барановський, В.Вашкевич, Л.Губерський, І.Дзюба, С.Кримський, В.Кузьменко, М.Михальченко, І.Надольний, В.Пазенок, А.Паньков, О.Романчук, М.Румянцева, В.Смолій, Л.Стародубцева, М.Кисільов, Л.Коган, В.Масненко, М.Попович, С.Пролєєв, І.Степаненко, В.Табачківський, Ю.Шаповал, В.Шинкарук, В.Чуйко, О.Удод та ін.
Методами дисертаційного дослідження є, по-перше, загальнофілософські методи – логічний та історичний (в їх взаємоєдності), діалектичний, структуролістичний, по-друге, тема дослідження також обумовила широке використання порівняльного методу, ефективність якого залежить, зокрема, від вдалого вибору об'єктів порівняння. 
При визначенні методології дисертаційної роботи, автор виходив також із складності й міждисциплінарності предмета дослідження: соціальна філософія – філософія історії – педагогіка – культурологія. Тому основу методології становить системний підхід, який зумовлює комплексний характер дисертаційного дослідження і завдяки якому автор розглядає проблему як рух від цілого до частин, від цілісної системи до її елементів. Окрім того, системний підхід дозволив дослідити та виробити теоретичну модель формування історичної пам'яті на рівні певного регіону, характерного для України та межі регулюючого впливу держави на нього.
Дослідження проблеми соціально-філософського аналізу історичної пам'яті в системі духовного світу сучасної людини на регіональному рівні стало можливим завдяки використанню деяких наукових методів. Зокрема, широко використовано ретроспективний метод, у межах якого предмет дослідження аналізується в його послідовно-часовому розвитку, в контексті конкретної історичної ситуації та факторів, що впливають на нього на кожному етапі. Це дало змогу виявити особливості й механізми впливу історичного минулого на людину кожного регіону, хоч і своєрідного (традиції, звичаї, обряди тощо), але об’єднаного єдиною територією, мовою, культурою та державністю.
Достовірність одержаних результатів обґрунтовуються на основі застосування сучасних засобів теоретико-методологічного та соціально-філософського аналізу щодо текстуального матеріалу дослідження.
Наукова новизна. Вперше у вітчизняній філософії дисертант здійснив рецепцію джерел, соціально-філософський аналіз, сутність одержаних результатів якого полягає в розробці наукових положень та отриманні практичних висновків. На підставі визначеної автором концепції історичної пам'яті вироблено цілісне уявлення про її роль у формуванні духовного світу сучасної людини та перспектива застосування методології історії ідей, поширення діалогу між філософією, соціологією та культурологією. 
У результаті проведення наукового дослідження у дисертації вперше:
- визначено, що феномен "історична пам'ять" у системі духовного світу сучасної людини формується під впливом різноманітних факторів історичного розвитку української держави і залежить від духовної основи буття народу;
- виявлено й теоретично обґрунтовано принципи взаємодії феномену історичної пам'яті та духовності людини в основних соціально-філософських концепціях світосприйняття; 
- конкретизовано дефініції категорійно-понятійного апарату сфери історичної пам'яті як важливого чинника духовності людини, її соціально-філософський аспект;
- доведено необхідність і доцільність диференціації соціально-філософських дискурсів історичної пам'яті – імперативної, нормативної, диспозитивної, оскільки це дає змогу уникнути спрощень та схематизації;
- розроблено і впроваджено нову методологічну програму дослідження духовності такими засобами концептуалізації, як диференціація соціально-філософських дискурсів історичної пам'яті;
- визначено пріоритетні напрями вдосконалення відродження історичної пам'яті як фактора духовного світу сучасної людини, до яких належать такі, як каталогізація сакральних місць та поховань видатних особистостей; відродження історичних традицій та врахування уроків минулого; оптимізація історичної освіти у школі та вузі й активна діяльність музеїв; підвищення діяльності засобів масової інформації з метою відродження історичної пам'яті через публікації та теле-і радіопередачі; організація туристичних походів історичними місцями бойової і трудової слави українського народу, відвідування Всеукраїнського Товариства "Меморіал" ім. В.Стуса, Товариства репресованих тощо.
- доведено, що формування історичної пам'яті є надзвичайно актуальною проблемою сучасного українського суспільства, де процес відродження означає відтворення продукуваної форми духовності та життєдіяльності сучасної людини.
Уже набули подальшого розвитку:
- пропозиції щодо процесів відродження та дослідження нових форм репрезентації історичної пам'яті в суспільстві та духовній життєдіяльності людини;
- дослідження теоретичних концепцій історичної пам'яті та мнемотехнічних практик у міжнародних та сучасних філософських школах України;
- поглиблено уявлення про соціогенезис смислового поля історичної пам'яті, здійснено подальшу систематизацію через виявлення його смислових констант та інваріантів;
- встановлено, що інваріанти в смисловому полі духовності сучасної людини пов’язані переважно в способах її організації, зумовлені історичними та соціокультурними змінами у способах життєдіяльності, світорозуміння і ставлення українського суспільства до минулого;
- концептуальні засади державної регіональної політики в процесі відродження історичної пам'яті як важливого чинника формування духовного світу сучасної людини.
Теоретичне і практичне значення одержаних результатів обумовлені сукупністю положень, які репрезентують наукову новизну.
Результати вивчення генезису логіко-гносеологічних проблем складають певну теоретико-методологічну базу для подальшої поглибленої розробки змістовних компонентів, які в комплексі дають змогу розв’язувати проблему відродження історичної пам'яті як важливого чинника духовного світу сучасної людини, її соціально-філософський аспект. Це робить їх придатними для застосування у практиці не лише на регіональному рівні, у групах та об'єднаннях, а й загалом в Україні.
Основні результати дисертаційного дослідження знайшли практичне застосування в Українському інституті національної пам'яті, ними скористалися Київська міська державна адміністрація, міська організація Українського товариства охорони пам'яток історії при підготовці пропозицій щодо вдосконалення роботи по відродженню історичної пам'яті в державі та столиці, каталогізації поховань відомих особистостей, розглядалися у виступах на конференціях, семінарах та нарадах (довідка № 26/ж від 06.ХІ.2006 р.). 
Запропоновані в дисертації теоретичні положення, висновки й рекомендації можуть бути використані для подальшого наукового дослідження окремих аспектів проблеми на регіональному рівні по відродженню історичної пам'яті як фактора духовності, для вдосконалення нормативно-правової бази в Україні щодо законодавчого забезпечення регіонального відродження історичної пам'яті; формування духовного світу українського народу й державної підтримки проблемних регіонів; каталогізації поховань відомих особистостей; відкритті місцевих меморіалів пам'яті та вічної слави, Алей вічної пам'яті тощо.
Практичне значення також зумовлене можливістю використання результатів дослідження для розв'язання проблем створення організаційних структур, що займаються вивченням проблем історичної пам'яті та духовного світу сучасної людини, підготовки відповідних фахівців. 
Теоретичні концепції та фактичні дані з історичної пам'яті в структурі духовності людини можуть бути широко використані при розробці нормативних курсів та спецкурсів у навчальному процесі на філософських факультетах вищих навчальних закладів держави при читанні курсів лекцій з історії філософії, соціальної філософії, педагогіки, теорії й історії культури та ін.
Особистий внесок здобувача. Дисертаційна робота є самостійною науковою працею і містить особисто отримані автором результати в галузі соціально-філософської науки, що в сукупності розв’язують важливу наукову проблему обґрунтування теоретико-методологічних і практичних засад відродження історичної пам'яті як важливого фактора духовного світу сучасної людини і пріоритетних напрямів його вдосконалення в наш час. У дисертації не використовувалися ідеї та розробки, що належать співавторам, разом з якими були опубліковані окремі наукові статті.
Апробація результатів дослідження здійснена при обговоренні роботи на кафедрі філософії освіти Національного педагогічного університету імені М.П.Драгоманова, положення і висновки апробовувалися на звітних наукових конференціях викладачів НПУ імені М.П.Драгоманова (Київ, 2002-2006). 
Безпосередньо даній роботі передують:
- вивчення діяльності "Інститутів пам'яті" в рамках компаративного напрямку в державному університеті американського штату Огайо, що поставили за мету комплексне дослідження історичної пам'яті від специфічних меморативних просторів (музеї, меморіали, некрополі) до символічних технологій передачі пам'яті (образи, тексти, канони), техніки перетворення та збереження минулого в сучасному суспільстві (ритуали, персональні практики, традиційні навички);
- дослідження проблеми історичної пам'яті в Йєльському університеті Лондона в рамках школи "історії ідей" (Ф.Йєйтс та ін.), що висвітлюють "мистецтво історичної пам'яті" від античності до епохи Ренесансу в контексті еволюції езотеричних філософських концепцій та ідей герметичного знання;
- аналіз культурно-антропологічних аспектів історичної пам'яті став предметом доповіді вчених із Флориди і темою проведеної ними в листопаді 2002 року конференції "Пам'ять і ритуал", дослідницький ракурс викликаний ключовими проблемами: пам'ять народження і смерть, пам'ять та ініціація, історична пам'ять і ностальгія, повторення і спогад тощо;
- ознайомлення з специфікою роботи Інституту національної пам'яті Польщі, метою діяльності якого є збереження пам'яті про численні жертви, яких зазнав польський народ під час Другої світової війни та після її завершення;
- власне дослідження українських сакральних місць - Банд Бруку (США), Ольшанського (Прага), Мюнхенського (Німеччина), Львівського, Харківського, Дніпропетровського, Миколаївського, Байкового (наукові довідники: "Український некрополь", "Байковий некрополь" та "У пам'яті Києва: столичний некрополь письменників).
Достовірність одержаних результатів обґрунтовано використанням сучасних засобів теоретико-методологічного аналізу, встановлення того інтервалу абстракцій, у межах якого вибудовуються теоретичні конструкти історичної пам'яті й тієї її ролі у формуванні духовного світу сучасної людини, а також за допомогою верифікації теоретичних положень, емпіричних спостережень за сучасною освітньокультурною реальністю та духовною практикою особистості, репрезентованими в ній.
Виконуючи дисертаційне дослідження, автор намагався поєднувати науково-теоретичний та емпіричний рівні пізнання. Тому, віддаючи належне теоретичному аналізу проблеми, дисертант доповнював його соціологічними даними.
Основні положення й результати дослідження доповідалися на міжнародних, всеукраїнських і регіональних наукових і науково-практичних конференціях, конгресах семінарах та круглих столах і симпозіумах. Серед них "Культурний діалог міста в часі і просторі історичного розвитку" (Москва, квітень, 1996 року); ІІ Всеукраїнська конференція "Актуальні проблеми духовності" (Кривий Ріг, березень 1997 року); "Побут. Ритуал. Традиція" (Харків, травень 1998 року); Міжнародні Бердяєвські читання (Київ, березень 1999 року); "Історична пам'ять і самосвідомість українського суспільства на межі тисячоліть" (Харків, 22 травня 2000 року); "Духовна культура в інформаційному суспільстві" (Київ, лютий 2002 року); "Міжнародний досвід охорони культурної спадщини та пам'яткоохоронне законодавство України" (Київ, 18-19 квітня 2002 року); "Християнська культура і філософія освіти" ( Харків, квітень, 2003 року); "Духовність. Культура. Нація ( Львів, жовтень 2003 року); на Міжнародній науковій конференції "Державно-церковні відносини в Україні у контексті сучасного європейського досвіду" ( Київ, 2004); Міжнародній науково-практичній конференції "Духовність особистості і сучасні стратегії виховання" (Київ, 6-7 лютого 2006 року); Міжнародній науково-практичній конференції "Журналістика 2006: українське журналістикознавство та освіта в контексті євроантлантичного процесу" (Київ, 2006); на Других Міжнародних Драгоманівських читаннях (Київ, 2006) та ін.
Матеріали дослідження використано під час написання розділів підручників та навчальних посібників-довідників, рекомендованих Міністерством освіти та науки України, вченою радою Національного університету імені М.П.Драгоманова: "Байковий некрополь" – науковий довідник. –К.: Вид-во "Павлушка", 2004.-342с; "Український некрополь". –К.: Вид-во "СПД Жадько В.О.", 2005.-456с.; "У пам'яті Києва: столичний некрополь письменників". -К.:Вид-во "СПД Жадько В.О.", 2006.-458с.; "Маньківщина. Не забуваймо рідного порогу". -К.: Вид-во "СПД Жадько В.О.", 2006- 358с.
Практичні результати роботи відображені в наукових звітах та аналітичних довідках, підготовлених під керівництвом та за участю автора і представлені державним структурам різного рівня. Окрім того, наукове дослідження використовується Київською міською державною адміністрацією при підготовці матеріалів з історії столиці, для організації туристичних маршрутів з зазначеної тематики.
Матеріали дослідження протягом 2003-2007 років висвітлювалися і в засобах масової інформації: у всеукраїнській пресі (журналах "Віче", "Київ", "Вища школа", "Дніпро"; газ. "Літературна Україна", "Культура і життя", "Освіта", "Освіта України" та ін.; програмах телеканалів: "Першому Національному", "1+1", ТРК "Київ", радіо "Майдан", радіоканалу духовного відродження "Культура" (3-тя програма Українського радіо) та ін.
Результати дисертаційного дослідження. Основні результати дисертаційного дослідження опубліковані в монографії "Історична пам'ять як фактор розвитку духовності (соціально-філософський аналіз), обсягом 15 друк. арк.; 2006; у 4-х згадуваних уже довідниках – посібниках та збірниках наукових праць, визначених ВАК України; у 20 статтях у фахових журналах, а також у інших публікаціях загальним обсягом 23 друк. арк. (без співавторства). Авторські дослідження також представлені в інших методичних виданнях та в Інтернеті.
Кандидатська дисертація на тему "Комсомольская пресса как средство нравственного воспитания молодежи (на материалах комсомольских газет Украины)" захищена в 1983 році, її матеріали у тексті докторської дисертації не використовувалися.
Структура й обсяг роботи. Мета і завдання дослідження визначили структуру роботи. Дисертація складається із вступу, п’яти розділів (включаючи 9 підрозділів), висновків та списку використаних джерел (612 найменувань, з них 240 джерел іноземною мовою). Повний обсяг дисертації - 379 с., з них - 331 с. основного тексту.

Основний зміст дисертації

У "Вступі" сформульовано наукову проблему, обґрунтовано актуальність обраної теми, визначено мету й завдання, об’єкт, предмет, методологію й методи дослідження; розкрито наукову новизну здобутих результатів, їх практичне значення, зв'язок з напрямами наукових досліджень кафедри філософії освіти Національного педагогічного університету імені М.П.Драгоманова, вказано їх форми апробації; теоретичне й практичне значення одержаних результатів та особистий внесок здобувача; ступінь апробації та наведено інформацію про публікації, в яких висвітлено основні положення роботи, подано загальні відомості про дисертацію. 
У першому розділі "Теоретико-методологічні засади дослідження" зроблено аналіз наукових праць та основних підходів до проблеми відродження історичної пам'яті як важливого чинника духовного світу сучасної людини та державного впливу на цей процес на регіональному рівні півдня як типового для України; визначено перспективні напрями, методологічні і концептуальні засоби її дослідження, проаналізовано різні напрямки розв'язання даної проблеми із застосуванням ретроспективного та порівняльного методів. 
Історична пам'ять і духовність сучасної людини розглядаються у контексті соціальної філософії переважно як соціальний механізм розвитку і самовизначення особистості в суспільстві. Враховуючи механізм формування історичної пам'яті, її рівні, форми існування, ознаки, можна спромогтися на певну типологізацію, яка, не претендуючи на вичерпність, є вагомим джерелом у дослідженні зазначеної теми. 
З’ясовано, що історична пам'ять в стародавні часи (Платон, Арістотель, Ціцерон, Августин Блаженний) як поняття не мало визначеного філософсько-світоглядного статусу і смислового навантаження, оскільки не вживалося як самостійне, але формувалися його важливі культурно-світоглядні риси, що згодом набули характеру смислових констант. Усебічний соціально-філософський аналіз джерел з досліджуваної теми показав, що у європейських державах, Канаді й Америці питання відродження історичної пам'яті досліджуються не одне сторіччя, в процесі чого склалися поняття "історична пам’ять" та "колективна свідомість" як самостійні напрями наукових знань, а змінювали одна одну соціально-філософські теорії.
У сучасній філософській науці також склалися різні підходи до поняття історичної пам'яті, однак автор переконливо доводить важливість її відродження, і, насамперед, на регіональному рівні, де сучасна людина формується на основі традицій, звичаїв, обрядів, культурних особливостей території. Можна вести мову про визначення таких типів історичної пам'яті, що досліджуються українськими вченими, як безпосередньо, науково, міфологічно та постійно відновлюваний. Безпосередня історична пам'ять притаманна учасникам та свідкам минулих подій. Вона доволі нестійка, неусталена, обмежена часом людського життя, але постійно прогресуюча завдяки історичній та соціально-філософській наукам. 
Науковою вважаємо історична пам'ять, яка імплантовується до наукової думки. Вона не тільки зберігає свій обсяг та завдання, але й має потужний зворотний вплив на свідомість особистості та маси (у нашому дослідженні - колективна пам'ять). 
Не меншим, а часом і більшим є вплив історичної пам'яті, яка міститься у легендах, думах і міфах (у нашій робочій схемі - міфологічна пам'ять). І, нарешті, найбільш поширена постійно відтворювана історична пам'ять широких верств населення, різноманітних спільнот та окремих осіб, яка формується під впливом наукової та громадської думки, освіти, засобів масової інформації, міфологем, власного та суспільного досвіду, родинного виховання тощо. На нашу думку, при формуванні духовності сучасної людини слід враховувати всі різновиди історичної пам'яті. 
Нині в Україні все ще домінує вивчення економічних та екологічних проблем розвитку того чи іншого регіону і значно менше – відродження тут історичної пам'яті як важливого чинника духовного світу сучасної людини. Правда, останнім часом із створенням Українського інституту національної пам'яті є надія на активізацію досліджень феномену історичної пам'яті як важливого фактора формування духовності сучасної людини.
Визначаючи важливість та наукову цінність окремих наукових праць у дослідженні теми історичної пам'яті, усе ж варто зробити висновок про брак у вітчизняній соціально - філософській науці комплексного дослідження даної теми, зокрема:
- немає системних досліджень, присвячених теоретико-методологічним аспектам теми, вивчаються лише окремі проблеми;
- недостатньо активно дискутується питання щодо соціально-філософського поняття "історична пам’ять" та "історична свідомість", "духовний світ людини" та "сенс життя";
- вітчизняні фахівці практично залишають поза увагою проблеми інституційно-наукового дослідження історичної пам'яті на релігійному рівні в Україні, що гальмує формування духовності людини в державі;
Недослідженою залишається й проблема першочергових напрямів удосконалення ролі держави у відродженні історичної пам'яті як в Україні, так і її роль та вплив на духовний розвиток регіонів.
Автор запропонував варіанти розвитку суспільного життя та особистості, обґрунтовано, що за нових обставин можуть вдруге набути онтологічні статуси і ще раз одержати шанс для реалізації історичної пам'яті в умовах формування духовного світу людини молодої української держави.
У підрозділі 1.1. "Феномен історичної пам’яті в контексті вітчизняної та європейської філософської традиції" визначено ступінь проблеми, окреслено ретроспективу дефініцій провідними науковими школами світу. Більш ніж двотисячолітня історія філософських визначень окремих аспектів історичної пам'яті дозволяє означити семантичні корені й історичні варіації значеннєвого наповнення поняття історичної пам'яті, виявити її ключові позиції, навколо яких формувалося смислове поле та визначити кордони розуміння історичної пам'яті в структурі духовного світу людини.
Показано, що тенденція формування історичної пам'яті знаходить різні форми прояву в матеріалістично та ідеалістично орієнтованій вітчизняній та європейській філософії, а досліджень в українській науці з означеної тенденції бракує. У першій проблема історичної пам'яті як складової духовної субстанції по суті анулюється, а основна увага зосереджується на функціонуванні людської психіки та свідомості. 
Сприймаючи історію як сукупність активних дій, історична пам'ять розглядається не як віками запорошений архів, а як основа активного життєстверджувального ставлення до дійсності. Після того, як відбулася історична подія та окреслився її результат, тільки на основі історичної пам'яті можна започаткувати відрив від наявного, яке, збагатившись мірою здобутого історичного досвіду, отримує новий смисл, нові параметри для формування духовності суспільства й, зокрема, сучасної людини.
Отже, у підсумку історична пам'ять виконує функцію носія смислу і значення ситуацій сучасності, невід'ємного чинника духовності. Саме вона постійно стикається з все новими ситуаціями дійсності, формує соціум та особистість і відтак сама змінюється в ході виконання своєї основної функції. А проблема збереження історичної пам'яті постає як проблема продовження свідомої життєдіяльності сучасної людини, що є умовою розвитку подальшої історії.
У підрозділі 1.2. "Історія словесності Південного Прибужжя як складова формування духовності України" вперше зроблена спроба узагальнити розвиток словесності як складової історичної пам'яті та духовності в межах типового для України регіону - Південного Прибужжя, досліджено міфи, легенди, думи та письмові пам’ятки Ольвії, героїчні козацькі традиції, формування мови як складової духовної культури українського народу. Досліджено, що історичні пам’ятки культури півдня, релігійні ритуали, фольклор покликані нагадувати про минуле, формують в особистості емоційну захопленість історією, почуття гордості та поваги до основ власної цивілізації. 
Аналізуючи минуле Південного Прибужжя в контексті історії України, дисертант дослідив різноманітні форми трансляції духовного досвіду за допомогою слова, правил і канонів, живі ланцюги наслідувань різноманітних учень, і все це – історичні традиції, що тягнуться від однієї історичної особистості та духовної культури нації до іншої і в результаті стають складовою в історії народу всієї України. 
В Ольвію різноплемінні переселенці принесли суспільний лад Мілета, його діалект грецької мови, релігійні культи й календар, підтримували торгові зв’язки з Елладою. Тут були свої архітектори, скульптори, письменники й філософи, був свій амфітеатр, храми на честь богів. Місце спогадів про божественне перетворювалося на вівтар, місце спогаду про предків – на поховання, домовину, пам’ятник і некрополь. Міфологія, релігія були формами символічного звернення до історичних джерел, пригадування про минулі віки; понятійне пізнання – формою філософського осмислення надчуттєвого світу ідей; мораль і право – способом закріплення історичної пам'яті соціуму.
Автор дисертації дослідив, що споконвічні інституції культури півдня були утворені культурами багатьох народів, які населяли цей край. У їхньому центрі – ідея історичної пам'яті, без якої не могла виникнути і не може існувати духовність особистості. Духовна культура, що сформувалася на південних землях держави, відроджується через історичну пам'ять, пов'язує епохи, простори і значення – між часовим і вічним українського народу.
У розділі ІІ "Духовна творчість та зміни ціннісних орієнтацій свідомості сучасної людини як складові історичної пам'яті" досліджується у соціально-практичному та філософському контексті. Проаналізовано потреби й цінності як чинники, що інспірують та спрямовують творчу активність особистості і водночас виступають формами ідентифікації духовності. 
Пошуками ефективної методології дослідження духовної творчості є праці ряду українських вчених - філософів, які здійснили історико-філософський аналіз означеної проблеми, це - Л.Буєва, З.Карпенко, О.Киричук, Н.Хамітов, Н.Шелкова, Катерина Шудря та ін. Типологію духовності запропонувала В.Федотова. Духовна творчість розглядається у соціальній філософії переважно як механізм розвитку і самовизначення особистості (В.Барановський, Н.Караульна, Н.Караульна, С.Пянзін, В.Резінов та ін.). 
Однак, за всієї інтенсивності і розгалуженості досліджень вони містять суттєві інтерпретаційні розбіжності і швидше задають умови можливості визначення творчості як філософської категорії, ніж системно та цілісно розв’язують проблему "вписування" категорії в контекст сучасного соціально-філософського дискурсу. Виконання цього завдання передбачає компаративний аналіз філософських конструктів духовної творчості й вимагає знаходження нових методологічних стратегій і програм дослідження творчої духовності як феномену буття особистості. Пошуками ефективності методології дослідження духовної творчості займаються В.Возняк, В.Ксенофонтов, І.Силуянова, А.Осипов та інші. Але дослідники швидше визначають проблему, ніж позитивно її вирішують.
Домінування в сучасному суспільстві предметно-речового світогляду породжене процесами технізації, масовізації, товарної фетишизації, котрі ставлять під сумнів духовну творчість особистість та її необхідність для суспільства. Автором розкрито амбівалентність впливу процесів глобалізації і віртуалізації на творчу діяльність та духовність сучасної людини, репрезентовану в ній. Зроблено висновок, що нинішню ситуацію можна сприймати не стільки як свідчення спаду духовної творчості в суспільстві та її крах, скільки ситуацію випробування людського духу та духовності, здатності людини в нових соціокультурних реаліях до творчого пошуку і спроможність відтворювати унікальне й загальнолюдське як притаманне на даному етапі історичного розвитку нації. 
У підрозділі 2.1. "Творчість сучасної людини як онтологічний процес формування історичної пам’яті" показано, що творчість є вирішальною у взаємодії сучасної людини з суспільною дійсністю, таким інструментом впливу на неї, за допомогою якого вона опановує реальність і минуле, відроджуючи історичну пам'ять. 
Дисертантом проаналізовані напрямки дослідження проблеми, водночас обґрунтовано, що в різні часи визнавалися такі механізми творчості, як еманація (давньоіндійська філософія), мімезис (Платон), інтуїція (Б.Спіноза, А.Бергсон), потреба творчої самореалізації (А.Маслоу).
На підставі аналізу досліджено, що творчість розвивається в загальному процесі історії й щільно пов’язана з духовним життям людини, та що історичний час на кожному етапі буття висуває до творчості свої вимоги. Сама думка про свободу вибору збуджує у духовно багатої людини почуття відповідальності, примушує її зважати на наслідки своїх вчинків, подивитися на себе очима інших людей. 
Глибока духовність творчої людини зобов’язує індивіда працювати чесно, адже моральність є правда. Тому і малохудожні спекуляції на історичній правді, яких тепер чимало, є аморальними. Ось чому, коли творчість переростає в заробітчанство, коли митець втрачає почуття своєї історичної місії, це передусім відбивається на його творчості, до якої він ставиться суто як до ремісництва, хоча вона – одна з частин професіоналізму художника.
 Процес творчості сучасної людини відбувається в контексті суспільних умов, які безперервно змінюються в динамічних обставинах життя, в структурі яких особливе місце посідає історичний час. У творчій діяльності як у центрі буття взаємно знаходять себе і діяльність практична, і діяльність теоретична людини, оскільки тут, на цьому спільному двоєдиному стовбурі їх явним стає, що вони – не дві, а одна й та сама діяльність: реального смислу і осмисленої реальності.
Досліджено автором і природу поняття "духовність", тісно пов'язану з творчістю сучасної людини, яка висвітлює історичне минуле. Йдеться про те, що духовна цілісність людини виявляється через інтегральну єдність свідомості, почуття, волі й поведінки в процесі історичного розвитку. Духовна основа творчої людини ґрунтується на гармонійній взаємодії мислення й способу життя, цілеспрямованості та активності, мотивів і вчинків.
У підрозділі 2.2. "Філософські аспекти духовності та історичної пам'яті як чинники творчої діяльності Михайла Драгоманова" проаналізовано філософські конструкти історичної пам'яті як складової духовності в життєдіяльності відомого вченого і видатного громадського діяча Михайла Петровича Драгоманова. Розглянуто історично-філософський аспект даної проблеми, її зв'язок з важливим питанням: ким є особистість, яке її місце в бутті, якими мають бути спрямування і межі її життєдіяльності, соціально-філософське бачення М.П.Драгомановим еволюції суспільної моралі, значення історичних чинників у духовному розвитку окремих народів та особистостей формування філософського світогляду та суспільної моралі, на думку вченого, покликана виконати національна інтелігенція, яка отримала європейську освіту, була здатна стати провідником українського народу. Звідси йшло його бажання усунути від морального проводу в українській громаді духовенство, звідси ж походять його спроби поширити протестантську етику та організацію в Україні. На перший план М.П.Драгоманов висував потребу формування атмосфери громадського служіння, суспільної солідарності, відданості інтересам загалу.
 Проаналізовано дисертантом і науково-теоретичні погляди і висвітлюються у працях Михайла Петровича Драгоманова, які в усі часи життєдіяльності українського суспільства виконували і виконують свою світоглядну, духовно-спрямовуючу функцію. Його світоглядні духовні передбачення, які несла в собі філософська думка, яка відзначались такими особливостями, що дозволяють, певною мірою оперувати поняттям "драгоманівська концепція" суспільної еволюції, що витримала перевірку часом, суспільно-політичною практикою.
Результативність і ефективність передбачень визначалась умінням Михайла Петровича Драгоманова бачити пріоритетність завдань прогнозування. Сфера висловлюваних ним прогнозів зачіпала швидше стратегію, ніж тактику державотворення, його заслуга полягає в тому, що він, не претендуючи на роль пророка, якому достеменно відомо, коли і яким саме чином можна відроджувати власну державу, з науковою точністю передбачив, що такий час настане, як тільки історичний поступ виведе людство на достатній рівень національної і державної самосвідомості, на вищий рівень духовності як суспільства, так і сучасної людини.
Відзначимо також, що М.П.Драгоманов бережно ставився до проблеми відродження історичної пам'яті, його концепція полягала в тому, що науковець повинен брати до уваги те, якою мірою сприяють або перешкоджають потреби і суспільний устрій даного часу розвиткові їх у майбутньому, тобто досягненню можливого щастя життя для кожної людини.
Таким чином, за всієї об’єктивізації картини духовного розвитку українського суспільства та людини М.П.Драгоманов приділяє увагу суб’єктивним чинникам, а також вводить у науковий обіг такі поняття, як "щастя кожного" та "смисл життя". Дисертант послідовно характеризує філософсько-прогностичні можливості подвижника духовного відродження народу Михайла Петровича Драгоманова й стверджує, що з найбільшою силою вони проявляються на зламі історичних епох, в періоди найбільшої нестабільності у розвитку сучасного українського соціуму, його політичної невизначеності, кризисних явищ в економіці та духовній сфері. 
У підрозділі 2.3. "Духовне життя людини у народознавчій творчості Миколи Миколайовича Аркаса" розглядається проблемне поле викликів – відповідей щодо відродження духовності та історичної пам'яті на півдні України та роль творчої людини у цьому процесі. Досліджується інтеграційний процес вкорінення грецько - українського роду Аркасів у соціальний грунт Російської імперії та досліджуються світоглядні позиції історика й освітянина, композитора М.Аркаса як продовжувача духовних традицій України. 
У дисертації використано наукові методи: проблемно-хронологічний, який визначає підхід структурування дослідницького матеріалу; порівняльний, ретроспективний та просопографічний, що надав можливість створення соціально-філософського портрета М.Аркаса, враховано теоретичний доробок вітчизняної і зарубіжної науки. 
Автор докладно простежує творчий шлях продовжувача духовного становлення півдня держави – першою великою справою М.Аркаса, що відразу поставила його в ряди видатних діячів української духовної культури, була опера "Катерина" – перша опера на Шевченківський сюжет. Вдруге його ім'я пролунало на всю Україну після виходу в світ книги "Історія України-Русі", наукової праці, котра стала підґрунтям відродження історичної пам'яті зокрема південного регіону. Надзвичайні організаторські здібності М.Аркаса повною мірою розкрилися на живому просвітницькому грунті, коли він заснував у Миколаєві товариство "Просвіта".
Дисертація висвітлює плідний творчий зв'язок М.Аркаса з провідними митцями та діячами культури всіх регіонів України, його широка благодійницька діяльність. Є підстави твердити, що М.Аркас вдало поєднав патріотизм, відданість традиціям українського народу й делегував свою ідею бережного ставлення до історії в усі кінці держави – не тільки південного регіону, а всієї України, та ще й Дону і Кубані. 
Проаналізовано в дисертації й онтологічні функції культурно-освітніх основ півдня, її значення для формування духовності і словесності краю, особистості та населення краю. Виявлено через творчу діяльність М.Аркаса парадоксальні культурні ситуації кінця ХІХ сторіччя – проблемне поле викликів – відповідей щодо формування духовності особистості. Обґрунтовано, що син українки Софії Петрівни Богданович Микола Аркас усвідомлював себе невід'ємною складовою етносоціокультурного середовища України. Підтвердиться, що діяльність М.Аркаса сприяли духовному становленню нації, генерації української національної ідеї, здобуттю Україною незалежності, шанобливими ставленню до історичного минулого.
У розділі ІІІ "Трансформація національної ідеї як виклик духовності" розглянуто кардинальні перетворення в сучасному державотворенні як горизонти людського буття та їх взаємозв’язок з історичною пам’яттю народу; аналізується цей компонент національної свідомості з позицій соціально-філософського, соціологічного, структурно-функціонального методів. Вони пов’язані з пошуком моделі національного розвою на власному українському грунті й на власних традиціях та звичаях, у контексті цивілізаційних тенденцій.
Дисертант наголошує, що консолідуючим і каталізуючим духовну енергію українського народу чинником сучасного етнонаціонального розвитку держави може стати тільки національна ідея, якщо вона буде осмислена не в ідеологічній, а в етнонаціональній та загальнолюдській системі координат. Одна мова та спільна історична пам'ять є виразом, формою, свідченням національного самоусвідомлення – чуття і розуміння національної єдності, спільної долі, духовної ідентичності людей, що становлять один етнос-народ, націю. Це усвідомлення і є національна ідея.
Автор докладно характеризує концепції євразійства та євразійського націоналізму в Росії і особливо серед росіян-емігрантів за кордоном та були спрямовані на відновлення Російської імперії. Це праці М.Трубецького, К.Чхеїдзе та інших. Зокрема, М.Трубецький, попри чимало плідних культурно-історичних ідей, твердив, що українська культура може вижити лише як "індивідуалізація загальноросійської культури", тобто, як "низька" культура. Втілення в життя євразійської концепції культури мало в перспективі звести до цілковитої русифікації. Дисертант акцентує увагу на тому, що антисепаратиський напрям у тлумаченні української національної ідеї не містить евристичних можливостей пізнання й об’єктивного аналізу сутності та основних видів української національної ідеї.
У підрозділі 3.1. "Особливості структурування української національної ідеї та видова специфіка духовного світу сучасної людини" дисертант аналізує праці й концепції ідеологів українського інтегрального націоналізму Миколи Міхновського, Дмитра Донцова і показано, що радикальне "волеве" спрямування української національної ідеї та ігнорування особливостей духовного світу сучасної людини зашкодило як усвідомленню, так і реалізації задумів, відштовхнуло від радикалізму переважну частину українського соціому. 
Автор досліджує духовну спадщину видатних українських філософів Т.Шевченка, М.Драгоманова, І.Франка, М.Грушевського, С.Дністрянського, О.Бочковського, В.Липинського, М. Сціборського, П.Полтави, П.Боярського, А.Мельника, Я.Стецька, С.Бандери, Я. Горнового, погляди сучасних філософів - М.Поповича, Є.Причепія, Н.Хамітова, В.Шинкарука та ін. Показано, що за всієї різниці в оцінці історичних подій, ступеня зрілості в тлумаченні сутності феномену нації, ці мислителі сповідали національну ідею як основу побудови незалежної Держави Україна, основу формування духовності українського народу. З аналізу соціально-філософської парадигми української національної ідеї автор робить низку теоретичних висновків, що мають значення для розуміння співвідношення нації й держави у сучасному державотворчому процесі в Україні.
У підрозділі 3.2. "Духовність сучасної людини як важлива складова національної ідеї" дисертант дає сучасне тлумачення понять "нація" та "ідея", " націоналізм" і "українська національна ідея", сучасний стан суспільства, в якому особистість і нація мають виступати цілісною вартістю, а політичні цінності визначають лише спрямованість національного розвитку.
Автор дисертації дає таке широкомасштабне визначення української національної ідеї як соціально-філософська парадигма духовності: національна ідея об’єднує український народ у націю, спонукає до конкретних справ, самореалізації, об'єднанню в державу та гордості за своє історичне минуле. Вона охоплює суспільно-політичне й соціокультурне буття народу, становить її духовний стержень. 
Важливою рисою української ідеї є її вкоріненість не просто в історичне минуле, але й піклування влади про історичну долі нації та її майбутнє. Українська національна ідея як соціокультурний феномен - це не ідеологія якоїсь певної групи людей, вона обіймає собою увесь народ. Це - рефлексія світогляду українського народу. Коли ж ідея як відбиття національного світогляду стає фактором політичного життя, вона набирає рис ідеології, стає ідеологією.
Таким чином, національна ідея тісно пов'язана із світоглядом сучасної людини, спільною духовно-психологічною орієнтацією, що характеризує культурно-історичне буття української нації як органічно цілої.
Автор дисертації аналізує консолідаційні можливості українського етносу і доводить, що йому притаманний універсалізм як основа утвердження духовності сучасної людини. Йдеться про консолідацію суспільства навколо базових спільностей – духовних, соціальних, моральних, які стимулювали б сам процес оздоровлення суспільства через демократичні процеси, а на основі цього й формувалася б духовна культура сучасної людини навколо національної ідеї .
У розділі ІV "Соціально-філософський аналіз сенсу життя: реальність, тенденції розвитку" обґрунтовано, що найпершою та найвищою цінністю для сучасної людини є вона сама, і в тому має глибокий сенс буття. Показано, що в реальному житті суспільства, як відомо, вирізняються такі сфери: матеріальну (охоплює процеси матеріального виробництва, розподілу, обміну, споживання, а також продуктивні сили й виробничі відносини, науково-технічний прогрес і технологічна революція); соціально-політичну (соціальні та політичні стосунки людей у суспільстві; вона охоплює такі явища та процеси, як еволюція, реформа, війна та ін.; у ній функціонують такі соціальні інститути, як держава, партії, громадські організації); духовна (ідеї, погляди, уявлення); культурно-побутова (виробництво культурних цінностей, передача їх поколінням, життя сім'ї та окремих індивідумів, побутові проблеми, освіта, виховання тощо). Означені сутності сенсу життя існують не як існуючі поряд, а як органічний сплав, як єдине ціле, що характеризується як продукт спільної (соціально-філософської) діяльності і спілкування людей в соціумі, спрямованих на реалізацію духовнотворення.
Щоденне буття є відображенням специфіки соціального стану, особливостей мікросередовища та інших факторів, які зумовлюють імовірність реальної програми індивіда, що й здатне спонукати людину до роздумів про те, в чому сенс нашої нетривалої присутності на цьому світі. Життєві плани спонукають сучасну людину до діяльності з метою подолання рамок наявного буття, оскільки під впливом сукупності факторів вона сформувала певні прагнення, виробила відповідні установки. Оскільки існування кожного індивіда конечне, він, як духовна істота, має або прийняти свою конечність, що саме по собі потребує певних вольових зусиль, або вдатися до пошуку неминущого смислу буття, який допоміг би йому цю конечність здолати.
Показано, що справжнє людське існування з повнотою переживання власного життя, з пошуками і виявами унікальної самостійності людини через боротьбу, любов, страждання, переживання в думці, творчість, радість самореалізації та діяльність в певному місці і середовищі. Сучасна людина розглядається і як форма існування життя, у якій творча потенціальність емоції не обмежується відповідно до мінливих стимулів середовища, а як свідомий творець духовних цінностей. 
Далі доводиться, що сучасна людина - це не тільки свобода і вибір, але й творчість. Зазначена тріада – свобода – вибір - творчість – становить своєрідний каркас духовного світу людини, визначає основні смислоутворювальні позиції її життєвого і творчого шляху.
Обґрунтовано, що життя – найвищий сенс для себе самого, пошуки сенсу власного існування – неодмінна турбота кожної людини. Хоч як спокусливо віддатися безпосередньому плинові буття з усіма його принадами, властива будь-якій свідомій особистості "пам'ять смерті" лишається з нею, а відтак – і питання про сенс життя знову доводить його актуальність.
У підрозділі 4.1. "Поховально-поминальні традиції та обряди як засіб відродження історичної пам’яті" розглянуто роль історичної пам'яті в первісних звичаях та ритуалах, подано аналіз мнемонічних сюжетів у міфах, легендах, притчах, думах, філософсько-поетичних текстах минулих століть до сьогодення, реконструйовано поховально-поминальні традиції та обряди, таїнства і культи, пов’язані з мнемонічною символікою. 
В архаїчному ритуалі, міфопоетичній свідомості й античних філософських школах знайшла втілення ідея історичної пам'яті, яку можна описати за допомогою моделі відходу і повернення у вічному круговороті буття. Відхід у забуття і повернення до історичної пам'яті створюють кільце, у якому початки і кінці збігаються. Це вічне обертання безпочаткового і нескінченного космосу у спробі доторкнутися до сакрального часу першотворення, вихрового крутіння думки, у якому забувається те, що пам’яталося, і пригадується забуте в поперемінному віддаленні і наближенні до вічно сущої першооснови. 
Віддати шану минулому, означає принести жертвоприношення історичній пам'яті, засвідчити факт незабуття минулого через ритуал як засіб взаємозв’язку сучасного та минулого. Мнемонічний зміст овірування – нагадування богам про існування людей, їхні традиції та вірування й данина пам'яті Всевишньому. Встановлення і підтримка зв’язку з відсутнім у цьому світі через поховально-поминальні традиції та обряди – первісне значення сакральної історичної пам'яті . 
Історична пам'ять – символічне повторення минулого, його повернення, відтворення в сьогодні, " уявне створення знову" того, що вже відійшло. Шляхом періодичного повторення того, що відбувалося в різні часи, до повернення миті першотворення завдяки традиціям та обрядам люди покликані перебороти час, возз'єднати світ нинішній і споконвічний.
Показано, що в традиціях, обрядах зцілення, гадання, посвячень і "другого народження" – мнемонічний парадокс утворений збігом символічного умирання - забування і відродження - пригадування в новому статусі. Сценарій відходу в потойбічне існування й повернення до історичної пам'яті перетворює свідомість особистості через таїнство поховально – поминального ритуалу у своєрідну форму першооснов буття суспільства.
У підрозділі 4.2. "Проблеми життя, смерті та безсмертя: каталогізація поховань як засіб збереження історичної пам'яті" з'ясовано, що усвідомлення конечності індивідуального існування – важливий крок особистості на шляху до вищих ціннісних смислів, без цього не може бути ні розуміння, ні духовності, ні справжнього людського буття. Зв'язок історичної пам'яті та сакральних місць і подій довкола них обумовлюють відновлення та формування у свідомості індивіда поваги до минулого. Неспроста нині стають популярними "місця пам'яті": Бабин яр і Байковий некрополь у Києві та Личаківський некрополь у Львові, стіна плачу у Єрусалимі та меморіал Е.Преслі в Мемфісі.
Досвід свідчить, що смерть, зрештою, може бути сама егоїстичною, як життя, не сповнене духовним змістом. Обґрунтовано, що ситуація зустрічі із смертю може каталізувати смисложиттєвий пошук особи, а може й засвідчити її остаточне духовне банкрутство, або возвеличити для нащадків за служіння суспільству.
Неповторність внутрішнього світу індивідуума дозволяє йому вийти за межі ситуації смерті – частково або в усій екзистенційній повноті. І тоді реалізується безсмертя особистості як самотворення та співтворення - ідея, що окреслює можливість існування її в пам'яті нащадків. Досліджено, що на основі стихійно-родового, духовно-творчого та духовно-містичного й формується парадигма безсмертя як умова формування історичної пам'яті. Між ними виникає суперечність, що може переходити в антагонізм, коли протилежні погляди кваліфікуються як хибні та морально негативні.
Обґрунтовано необхідність каталогізації історичних поховань як складової формування загальної картини про видатні особистості, їх внесок у формування духовності суспільства.
У розділі V "Діяльність державних і світських установ та громадських об’єднань по збереженню історичної пам’яті у духовних обріях поколінь українського народу" дисертантом досліджується досвід розбудови Української незалежної держави, який показує, що одним із найважливіших чинників формування духовності та національної самосвідомості є виховання у громадян шанобливого ставлення до історичних та культурних пам'яток. 
Дослідженню цього питання безпосередньо в контексті України присвячені розробки І.Абрамова, О.Береговського, С.Воронова, Р.Гуцуляка, С.Скляра, С.Іванова, Є.Ковальчука, А.Мартиненка та інших. Але потребує певного оновлення й доповнення загальний теоретичний погляд на дослідження і правову відповідальність за порушення законодавства про охорону історичної спадщини.
Активізація процесу охорони пам'яток історії й культури обумовлена сьогодні зростанням і збільшенням факторів (більшою мірою антропогенного характеру: актів вандалізму, грабіжницьких розкопок, деяких видів туризму, наслідків діяльності підприємств, непрофесійних реставраційних робіт тощо), які погіршують стан історичних пам'яток, або й зовсім знищують їх. Створення відповідного законодавства щодо охорони пам'яток історії і культури й опрацювання заходів дієвого застосування цього законодавства - належна реакція держави на зазначені негативні процеси.
Нагальною проблемою пам'яткоохоронної справи України є розробка довгострокової комплексної програми збереження пам'яток історії і культури з визначенням пріоритетних напрямів, джерел фінансування, використання зарубіжного досвіду. Розробка і здійснення такої програми – гарантія збереження історико-культурної спадщини, повернення Україні її історичної пам'яті.
Державна нестабільність, політичні колізії змушують особистість дедалі частіше звертатися до минулого, шукати там відповіді на проблеми сьогодення. Наприклад, чимало людей нині намагається дізнатися більше про історію тих груп, з якими вони персонально ідентифікуються; виникає зацікавленість походженням роду та ін. 
Рекомендовано шляхи відродження історичної пам'яті, конкретні механізми, які впливають на формування духовності.
ВИСНОВКИ

У висновках викладено найважливіші наукові і теоретичні результати проведеного дослідження, яке підтвердило теоретичні гіпотези, дозволило досягти загальної мети і розв'язання конкретних завдань, поставлених перед роботою; засвідчило доцільність вибору понятійного апарату й ефективність застосування покладених в основу наукової праці методологічних принципів.
Обґрунтовано дисертантом і евристичну плідність впровадженої концептуалізації. Аналіз взаємовпливів історичної пам'яті соціальної спільноти як складової духовного світу сучасної людини має самостійну цінність, оскільки допомагає піднятися до певних узагальнень, придатних для розуміння загальної сутності феномену сучасної нації, механізму її формування та розвитку.
Нагальне питання сьогодення - осмислення українським народом свого історичного шляху, пройденого з найдавніших часів. Звернення до історичного досвіду, історичної пам'яті сприяє усвідомленню своєрідності, культурно-побутових відмінностей етнічних груп українців і подальшій консолідації нації. Йдеться саме про консолідацію суспільства навколо базових спільностей – духовних, соціальних, моральних, дотримання принципів толерантності, які б стимулювали оздоровлення суспільства через демократичні процеси, а на основі цього й формувалася духовна культура українського народу навколо національної ідеї.
У дослідженні відзначено, що для вивчення таких складних феноменів як "історична пам'ять" і "духовний світ сучасної людини" необхідна інтеграція багатьох галузей знання, таких як соціальна філософія, філософія історії, історія, історія релігії, культурологія. У їх суті – ідея пам’ятання, без якої не могла виникнути і не може існувати будь – яка культура. Глобальні повороти в розвитку людства (перехід від усної культури до письмової, від рукописної книги до друкованої, від культури книги до інформаційного суспільства) викликані зміною ставлення сучасної людини до історичної пам'яті, радикальною зміною способів збереження і передачі знання.
Дослідження дозволяє також зробити висновок, що обрана методологія адекватна поставленій науковій проблемі. Серед принципів комплексної дослідницької методології історичні моделі й прототипи відбиваються в свідомості людини, а сучасність усвідомлює себе через історію. За допомогою екстраполяції проблем сучасності в історичну площину в дисертації розроблено концепцію взаємозалежних типів історичної пам'яті: колективної, історичної, сакральної, які немислимі одна без одної й утворюють єдину констеляцію, де механізми сакралізації та каталогізації взаємопов’язані: не забуття історичного є пригадування сакрального джерела, а не забуття сакрального є повернення в історію. З цього погляду вихід із кризового стану сучасної культури багато в чому пов'язаний з необхідністю метаморфози збереження і передачі історичної пам'яті й набуває не стільки мнемонічного, скільки онтологічного та етико-релігійного аспектів подолання порога пам'яті – звертання свідомості до історичної пам'яті та ресакралізації основ і цінностей буття.
Результати дослідження суттєво трансформують уявлення про історичну пам'ять як складову духовного світу сучасної людини, як складалися у досвіді її смислове, тематичне і проблемне поля на нових теоретико-методологічних засадах, що відповідають сучасним дискурсивним контекстам.
Основні теоретичні висновки й положення дисертації мають методологічне значення для соціально-філософської та педагогічної рефлексії, для відродження історичної пам'яті та формування духовності людини щодо вироблення конкретних програм та проектів, спрямованих на розвиток духовних основ української спільноти, її консолідації.
Визначено перспективні напрямки подальшого дослідження феномену історичної пам'яті в системі духовного світу сучасної людини.
Тільки комплексне вивчення досліджуваної проблеми на стику філософії, культурології, релігієзнавства, історії, соціальної психології, теорії пізнання могли б дати підстави для визначення всієї повноти феномену "історична пам'ять і духовний світ сучасної людини" з поглядом у минуле, оцінкою сучасного і прогнозами, зверненими в майбутнє.
Впровадження основних результатів дисертаційного дослідження в життя сприятиме процесові відродження історичної пам'яті та формування духовності українського народу, зокрема, й сучасної людини. 

список опублікованих автором праць за темою дисертації

Монографії:
1. Жадько В.О. "Історична пам'ять в розвитку духовності особистості (соціально-філософський аспект). Монографія. -К.: Ніка – Принт, 2006 .-480 с.

Статті у наукових періодичних фахових виданнях:
1.	Жадько В.О. Журналістика як активний засіб формування історичної пам’яті та духовності особистості вчителя // Вища освіта України. – 2006. – № 2 (20)`. – С. 73-77.
2.	Жадько В.О. Збереження культурної спадщини як форма відродження історичної пам'яті українського соціуму // Нова парадигма: Журнал наукових праць. – К.: Вид-во НПУ ім. М.Драгоманова, 2007. – Вип.64 –С. 64-71.
3.	Жадько В.О. Історична пам'ять в системі суспільної свідомості (соціально-філософський аспект) // Філософські проблеми гуманітарних наук. – 2006. – №10-11. – С. 169-173.
4.	Жадько В.О. Історична пам'ять як функція національної ідеї та духовності: проблема взаємозв’язку // Нова парадигма: Журнал наукових праць. – К.: Вид-во НПУ ім. М.Драгоманова, 2007. – Вип.65. – С. 69-76. 
5.	Жадько В.О. Концепція творчості як складової історичної пам’яті у філософсько-історичній спадщині науковця та публіциста Михайла Драгоманова // Другі міжнародні Драгоманівські читання: Матеріали до 165-річчя з дня народження Михайла Драгоманова. - К.: НПУ ім. М. Драгоманова, 2006. – Вип. 1. – С. 74-85.
6.	Жадько В.О. Кримінально-правова відповідальність за порушення законодавства про охорону історичних пам'яток як основи духовності суспільства та особистості // Нова парадигма: Журнал наукових праць. – К.: Вид-во НПУ ім. М.Драгоманова, 2006. – Вип. 54. – С. 78-87.
7.	Жадько В.О. Микола Аркас як фундатор відродження історичної пам'яті та духовності півдня України // Гуманітарний вісник Запорізької державної інженерної академії: Зб. наук. праць / Гол. ред. В.Г.Воронкова. – Запоріжжя: Вид-во ЗДІА. – 2007. – Вип.30. – С. 5-14
8.	Жадько В.О. Народознавчі мотиви у творчості Миколи Аркаса // Вісник Київського ун-ту. Серія: Журналістика. – К., 1996. - Вип.3.
9.	Жадько В.О. Національна ідея як соціально-філософська парадигма духовності // Нова парадигма: Журнал наукових праць. – К.: Вид-во НПУ ім. М.Драгоманова, 2006. – Вип. 54. – С. 66-76.
10.	Жадько В.О. Осмислення феномена пам’яті як складової духовності особистості (історико-філософський аспект) // Науковий часопис НПУ імені М.П.Драгоманова.– К.: Вид-во НПУ імені М.Драгоманова, 2005. – Випуск 6 (19). – С. 84-90.
11.	Жадько В.О. Педагогічна проектна діяльність як основа відродження історичної пам`яті молоді // Проектна діяльність у ліцеї: компетентнісний потенціал, теорія і практика: Науково-практичний збірник / За ред. С.М.Шевцової, І.Г. Єрмакова. – К.: Департамент, 2006. – С. 21-31.
12.	Жадько В.О. Проблема відродження духовності на сторінках військової періодики України // Засоби масової інформації і становлення національної армії України: Збірник наукових праць. - К., 1994. - С.93-97.
13.	Жадько В.О. Проблеми відродження духовності України і журналістика // Журналістика. Преса. Телебачення. Радіо: Республіканський міжвідомчий науковий збірник. - К.: Видавничо-поліграфічний центр "Київський університет", 1993. – Вип. № 25. - С.10-19.
14.	Жадько В.О. Проектна педагогіка як засіб формування світоглядної культури та історичної пам'яті вчителя // Нова парадигма: Журнал наукових праць. – К.: Вид-во НПУ ім. М.Драгоманова, 2006. – Вип.59. – С. 46-56.
15.	Жадько В.О. Словесність південного Прибужжя як складова духовності України // Проблеми гуманітарних наук: Наукові записки ДДПУ. – Дрогобич: Вид-во "Вимір". – 2006. – Вип.17. – С. 34-43. 
16.	Жадько В.О. Соціально-філософська педагогічна діяльність як основа вираження історичної пам'яті особистості // Нова парадигма: Журнал наукових праць.– К.: Вид-во НПУ ім. М.Драгоманова, 2007. – Вип.62. – С.68-77.
17.	Жадько В.О. Феномен історичної пам'яті в контексті творчої діяльності особистості // Вища освіта України. – 2006. – №4 (23)`. – С. 29-33.
18.	Жадько В.О. Філософське осмислення світу в українській журналістиці ХІХ – початку ХХ століття // Вісник Київського ун-ту. Серія: Журналістика. – К., 1997. - Вип.4.
19.	Жадько В.О. Формування історичної пам'яті майбутнього спеціаліста в процесі навчання та краєзнавчо-пошукової діяльності (соціально-філософський аспект): проблеми і перспективи // Практична філософія. – 2006. – №1. – С. 70-75.
20.	Жадько В.О. Формування міжнародно-правової позиції України щодо європейських стандартів свободи слова та охорони культурних цінностей // Вісник Київського університету. Міжнародні відносини. – К: Видавничо-поліграфічний центр "Київський університет", 1997. – Вип. 6. – С. 227-235.

АНОТАЦІя

Жадько В.О. Історична пам'ять у системі духовного світу особистості сучасного українського соціуму (соціально-філософський аналіз). - Рукопис.
Дисертація на здобуття наукового ступеня доктора філософських наук за спеціальністю 09.00.03 – соціальна філософія та філософія історії. Інститут вищої освіти Академії педагогічних наук України, Київ, 2007.
У дисертації досліджено феномен історичної пам'яті в системі духовного світу сучасної людини. Характеризуються теоретико-методологічні засади дослідження історичної пам'яті й необхідність перегляду метафізичних основ теорії відповідно до нових соціокультурних і дискурсивних контекстів сьогодення й запропоновано практичні рекомендації. Здійснена спроба наукової оцінки якості цього феномену в сучасних умовах; визначені головні суперечності, фактори та джерела формування історичної пам'яті в системі духовності людини; проаналізовано можливості цілеспрямованого впливу на цей процес засобами науки та освіти.
Визначено пріоритетні напрями вдосконалення державного регулювання процесом відродження історичної пам'яті та запропоновано шляхи його вдосконалення; сформульовані її сучасні параметри.
Результати дослідження рекомендовано для застосування у практичній діяльності органів державної влади, у викладацькій і лекторській роботі та можуть бути покладені в основу подальших наукових досліджень науковцями у сфері історичної пам'яті та духовності.
Ключові слова: історична пам'ять, історична свідомість, дух, духовність, духовність людини, духовне виробництво, національна ідея, українська ідея, соціокультурна дійсність, словесність, творча діяльність, особистість, творча особистість, соціологізація особистості, сенс життя.

АННОТАЦИЯ

Жадько В.А. Историческая память в системе духовного мира личности современного украинского социума (социально-философский анализ). - Рукопись.
Диссертация на соискание ученой степени доктора философских наук по специальности 09.00.03-социальная философия и философия истории. Институт высшего образования Академии педагогических наук Украины, Киев, 2007.
В диссертации разработана социально-философская концепция исторической памяти в процессе формирования духовности современного человека. Подчеркнуто, что историческая память сближает между собой профессиональное и массовое историческое сознание, поскольку, как бы ни были аналитически сориентирован современный человек, его первоначальный интерес к истории возникает в результате некритического контакта с историческими воспоминаниями. Посредством исторической памяти возникает эмоциональная вовлеченность в прошлое. В тоже время некритическое восприятие человеком исторической памяти может блокировать самостоятельные исторические интересы, поскольку мифы, традиции, деятельность личностей, образующие фундаментальный компонент исторической памяти, дают насколько полную и завершенную картину прошлого, что вряд ли могут побудить что-нибудь в нее привнести.
Характеризуются теоретико-методологические основы исследования феномена исторической памяти и необходимость пересмотра основ теории согласно новым социокультурным и дискурсивным контекстам современности и предложены практические рекомендации. Теоретический уровень разработки проблемы находит свое проявление через: концептуализацию исследуемой проблемы; социально-философское прогнозирование; анализ логики развития проблемы; построение имитационных моделей. Практический уровень – через: нормативно-правовое обеспечение, создание Института исторической памяти и его филиалов в регионах Украины; возрождение "исторического" туризма, который поможет привлечь человека к тем или иным историческим места.
Сделано теоретическое обобщение и найдено новое решение этой проблемы, которое состоит в экспликации и концептуализации интерсубъективного измерения исторической памяти как составляющей духовности человека. Введено переосмысление исторической памяти и норм духовности, исследованы проблемы взаимосвязи и взаимодополнения, а также современные формы репрезентации. Усиление интереса к исторической памяти может способствовать сосуществование в социуме взаимоисключающих картин недавнего прошлого. Осознание глубины несоответствий между разными версиями прошлого может привести к пониманию того, что прошлое можно постигнуть только на основе критики наиболее доступных источников, а также через культивирование дистанции по отношению к достоверным воспоминаниям непосредственных участников тех или иных событий.
Осуществлена попытка научной оценки качества феномена "историческая память" в современных условиях; определены главные противоречия, факторы и источники формирования исторической памяти в системе духовности современного человека; проанализированы возможности целеустремленного влияния на этот процесс средствами науки, образования и воспитания; выявлены пути повышения эффективности исторического образования человека; определены возможности формирования духовности человека новыми формами воспитания, роль и задание в этом процессе украинской журналистики и институтов культуры.
На основе анализа возможных направлений формирования исторической памяти человека описаны очертания новых подходов к реализации этих идей. Раскрыты и уточнены суть и содержание понятий “историческая память”, “историческое сознание”, “духовность”, “духовность человека”, “духовное производство”, “творческая деятельность”, “личность”, “творческая личности”, “смысл жизни”.
Исследованы правовые основы и институционный механизм государственного влияния на возрождение исторической памяти как важной составляющей духовности человека, роль этих процессов в регионах Украины.
Определены приоритетные направления усовершенствования государственного регулирования процессом возрождения исторической памяти и предложены пути его усовершенствования; сформулированы её современные параметры. Вопрос исторической памяти тесно связан с проблемой коллективной, в частности национальной идентичности, воплощаемой, как правило, непрерывной исторической традицией.
Связь исторической памяти и "сакральных" для жизни человека событий обусловливает неоднозначное отношение современной общественности к историографии, стремящейся деконструировать основные источники и механизмы сохранения исторической памяти и скептически относящейся к ауре сакральности, в которой, в восприятии немалого числа людей, поныне обладают такие события, как жизнь известной личности или исторические даты.
Результаты исследования рекомендованы для использования в практической деятельности органов государственной власти, в преподавательской и лекторской работе и положены в основу дальнейших научных исследований в сфере исторической памяти и духовности.
Ключевые слова: историческая память, историческое сознание, дух, духовность, духовность человека, духовное производство, украинская идея, национальная идея, социокультурная действительность, словесность, творческая деятельность, личность, творческая личность, социологизация личности, смысл жизни.

Summary

Jadko V.O. Historical Memory in the System of Spiritual World of a Personality of the Modern Ukrainian Society (Social-philosophical Analysis). - Manuscript.
Thesis on the achievement of the scientific degree of Doctor of Philosophical sciences on specialization 09.00.03 – social philosophy and historical philosophy.- Dragomanov National Pedagogical University, Philosophy Department – Kyiv, 2007.
The social – philosophical concept of historical memory in the process of forming of spiritual personality, taking place in Ukraine as well as in the world is elaborated in this thesis.
Theoretically – methodological principles of the research of historical memory and the necessity of the revision of metaphysical basics of theory according to new socio - cultural and discursion contexts of nowadays are characterized and practical advice is given.
The priority of directions of improvement of state regulation of the process of historical memory renaissance is determined and the ways of its improvement are offered and its modern parameters are defined.
The results of the research are recommended to be used in practical activity of state authorities, in teaching and lecturing and are put as the basis of further scientific research in historical memory and spirituality spheres. 
Key Words: “historical memory”, “historical consciousness”, “spirit”, “spirituality’, “spiritual life of personality”, “spiritual production”, “Ukrainian idea”, “national idea”, “socio-cultural reality”, “creative activity, “personality”, “creative personality”, “socio-logization of personality”,” sense of life”.