ДОНЕЦЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ УНІВЕРСИТЕТ

Задунайський Вадим Васильович

					
УДК 94 (477: 355.13) “18/20”	

ВІЙСЬКОВІ ТРАДИЦІЇ УКРАЇНСЬКИХ КОЗАКІВ У КІНЦІ ХІХ – НА ПОЧАТКУ ХХ ст. ТА  ЇХ ВІДРОДЖЕННЯ В НОВІТНЮ ДОБУ

			Спеціальність 07.00.01 – Історія України

Автореферат
дисертації на здобуття наукового ступеня
доктора історичних наук

Донецьк – 2007

Дисертацією є рукопис
Робота виконана на кафедрі історії України Донецького національного університету Міністерства освіти і науки України

Науковий консультант: доктор історичних наук, професор,
			     	заслужений працівник освіти України
			     	Добров Петро Васильович,
			     	декан історичного факультету
			     	Донецького національного університету

Офіційні опоненти:	доктор історичних наук, професор
				Сергійчук Володимир Іванович,
                                   професор кафедри давньої та нової історії 
                                   України Київського національного університету 
                                    ім. Тараса Шевченка

				доктор історичних наук, професор,	
				заслужений працівник освіти України
				Турченко Федір Григорович,
				завідувач кафедри новітньої історії України
				Запорізького національного університету

				доктор історичних наук, професор
				Пірко Василь Олексійович,
				завідувач кафедри історіографії, джерелознавства,
				археології та методики викладання 
				Донецького національного університету

Захист відбудеться 24 грудня 2007 року о _10__ годині на засіданні  спеціалізованої вченої ради Д 11.051.02 в Донецькому національному університеті за адресою: 83055, м.Донецьк, вул.Університетська, 24, ІІ навчальний корпус, ауд. 32.
З дисертацією можна ознайомитись в науковій бібліотеці Донецького національного університету (83055, м.Донецьк, вул. Університетська, 24).
Автореферат розіслано 23 листопада 2007 р.

Вчений секретар
спеціалізованої вченої ради 							Крапівін О.В.
ЗАГАЛЬНА ХАРАКТЕРИСТИКА РОБОТИ

Актуальність дослідження. Військові традиції для українських козаків завжди відігравали важливе значення з огляду на воєнізований характер їх життя, що було вагомим підґрунтям привілейованого становища козацької верстви. Слід наголосити, що засади військового життя козаків були закладені у часи розквіту цієї спільноти та розвивались і трансформувались до її остаточної ліквідації (як соціального стану в 1920 р.). Поряд із цим, спільна історична пам’ять українців назавжди зафіксувала героїчний пафос козацької боротьби за волю України та людську гідність, що відіграло надзвичайно важливе значення для становлення української національної ідеї – підмурівка як  відродження, так і розбудови нації й держави.
На зламі ХІХ-ХХ ст. до військово-козацьких традицій нами віднесено ті, що обумовили військовий характер козацької привілейованої спільноти (принципи військово-адміністративного устрою та самоврядування, специфічні засади військової служби, окрема військова структура й рангово-посадова система, особлива уніформа і зброя, самодостатня система бойового й військового вишколу, характерні військово-тактичні вміння (традиції козацької стратегії були втрачені під час ліквідації самодостатніх українських козацьких військ у кінці XVIII – на початку XIX ст. та підпорядкування їх залишків російській військовій системі) і особисте бойове мистецтво). Наголосимо, що українська військово-козацька спадщина в кінці ХІХ – на початку ХХ ст. найповніше зберігалась у Кубанському козацькому війську, де більшість становили українські козаки. Тоді ж завершилась документальна фіксація як військових засад буття козацької спільноти, так і основ козацького бойового та військового мистецтва разом з відповідним вишколом. 
Варто зазначити, що в українському суспільстві впродовж новітньої доби  помічаємо  неодноразове  звернення  до козацьких військових традицій, використання яких вважалось ознакою “українськості” новітніх українських військових формувань і громадських рухів. Слушно підкреслити, що вагомість обізнаності з правдивою військово-козацькою спадщиною дозволить виявити реальний рівень використання відповідних надбань під час українського військового будівництва чи відновлення козацьких структур у новітні часи. 
Доречно дослідити спроби радянського уряду використати військовий доробок козацької спільноти (у тому числі й української) під час становлення та розвитку Червоної кавалерії у 20-ті – 40-ві рр. ХХ ст., ще й оцінити рівень опертя на козацькі військові традиції в УПА та козацьких формуваннях, що діяли на стороні Німеччини під час Другої світової війни.
Наголосимо на тому, що і в наш час козацька спадщина є досить актуальною, бо під час українського національного піднесення кінця 80-х рр. ХХ ст. з’явився суспільно-політичний рух з відродження Українського козацтва. Окреме місце у цьому русі посідає козацьке бойове мистецтво, що заслуговує на поширення у спортивно-мистецькому вигляді серед учасників козацького відродження й молоді, може прислужитись воно й Збройним Силам України. Слушним є й застосування традицій військово-козацького самоврядування. Саме тому різні політичні сили не лише використовують козацьку героїку (часто на рівні гасел) та відповідну повагу до неї з боку українського суспільства, але й змушені рахуватись з такою специфікою українського менталітету.
Таким чином, дослідження військових традицій українських козаків у кінці ХІХ – на початку ХХ ст. та спроб їх відродження в новітню добу має як науковий, так і суспільний інтерес.
Зв’язок роботи з науковими програмами, планами, темами. Запропоноване дослідження виконано у межах держбюджетної теми історичного факультету Донецького національного університету Г–05/18 “Актуальні проблеми історії України: регіональні аспекти” (№ державної реєстрації 0105U004466).
Хронологічні межі дисертації: кінець ХІХ – початок ХХІ ст. Визначення нижньої межі обумовлене завершенням регламентування принципів функціонування козацької військової верстви, що не лише виявляли компроміс між пріоритетами централістичної російської системи та військово-демократичним змістом козацької спільноти (в якій українські козаки зберігали свою самобутність), але й зафіксували реальний зміст військових засад буття останньої. В подальшому відбувались спроби відродити або використати військову спадщину українських козаків, що охоплювали певний проміжок часу. В роботі виділено три періоди згаданих спроб. Верхньою межею дослідження пропонується вважати 4 червня 2005 року, коли за підсумками широкомасштабних суспільно-політичних зрушень кінця 2004 р. була зроблена спроба реорганізації сучасного козацького руху через його об’єднання навколо Президента Віктора Ющенка, обраного єдиним Гетьманом.
Отже, на зламі ХІХ-ХХ ст. існували залишки української козацької верстви, котра зберігала основи відповідних військових традицій (зафіксованих структурами російської бюрократичної системи), що намагались відродити чи хоча б використати у новітні часи як певні політичні сили, так і значна частина українців.
Географічні межі дослідження охоплюють територію сучасної України, а також регіон компактного розселення нащадків українських козаків у межах Російської Федерації (Краснодарський край та суміжні райони).
Мета дослідження полягає у визначенні та комплексному аналізі військових традицій українських козаків у кінці ХІХ – на початку ХХ ст. (останній період існування козацької військово-привілейованої верстви) і спроб їх відродження чи використання в новітню добу. 
Зазначена мета обумовила такі дослідницькі завдання:
–	з’ясувати стан наукової розробки проблеми у вітчизняній та зарубіжній історіографії;
–	виявити, систематизувати та дати аналіз джерельної бази дослідження;
–	розкрити основний зміст військових традицій українських козаків на рубежі ХІХ-ХХ ст.;
–	розглянути причини виникнення та сутність козацького бойового мистецтва;
–	дослідити особливості військового та бойового вишколу нащадків українських козаків, здійснивши порівняння з відповідною підготовкою європейських військових формувань;
–	проаналізувати спроби відродження українських військово-козацьких традицій у роки революційних зрушень (1917-1920 рр.) як на козацьких теренах, так і на решті українських земель;
–	підтвердити закономірність занепаду української козацької спадщини в умовах ліквідації військово-привілейованої козацької верстви та побудови тоталітарного суспільства в СРСР у міжвоєнні роки;
–	виявити спроби застосування військового досвіду козаків у СРСР;
–	проаналізувати використання козацьких військових традицій у роки Другої світової війни;
–	розглянути сучасний український козацький рух, оцінивши його зв’язок з історичною козацькою спадщиною;
–	з’ясувати зміст відповідності історичному прототипу сучасного руху з відродження українських козацьких бойових мистецтв;
–	виявити перспективи сучасного козацького відродження в Україні, порівнявши його з відповідним рухом на Дону та Кубані;
–	подати періодизацію українського козацького відродження в новітню добу;
–	визначити рекомендації для учасників сучасного козацького руху в Україні.
Об’єктом дослідження є українські козацькі традиції та процес їх розвитку і трансформації в новітню добу.
Предметом дослідження є військові традиції українських козаків та відповідні новотвори, що виникли під час спроб відродження цих традицій.
Наукова новизна дисертаційної роботи обумовлюється тим, що здійснена одна з перших спроб комплексного дослідження військових традицій українських козаків на рубежі ХІХ-ХХ ст. та їх відродження в новітню добу, що виявилось у наступних положеннях:
1.	Доведено збереження та використання військових традицій українських козаків на межі ХІХ-ХХ ст. у козацькому родовому середовищі на Кубані, де домінували українці. Вагомою підставою цього було визнання та юридичне підтвердження зазначеного стану речей з боку Російської імперії.
2.	Вперше зазначено, що важливою складовою українських військово-козацьких традицій було бойове мистецтво, виникнення та існування якого обумовлювалось військовими засадами буття козацької верстви.
3.	Поглиблено аналіз козацького військового мистецтва й доказано, що військово-тактичні досягнення українських козаків обумовили запозичення відповідних навичок і вмінь іншими козацькими, а також російськими та польськими кінними формуваннями. 
4.	Виявлено переваги прикладного змісту особистого козацького бойового вишколу та мистецтва в кінці ХІХ – І половині ХХ ст. над відповідними досягненнями кавалеристів провідних країн Європи.
5.	Встановлено, що у новітні часи мали місце 3 періоди відродження військово-козацьких традицій, що закономірно співпали з визначальними подіями новітньої історії України (революція 1917-1920 рр.; Друга світова війна; становлення Незалежної України). Зазначений зв’язок обумовлений тим, що як становлення, так і реалізація української національної ідеї багато в чому залежить від козацької спадщини.
6.	З’ясовано, що в умовах революційних зрушень (1917-1920 рр.) на українських етнічних землях відбулись найбільш широкомасштабні спроби відродження військово-козацьких традицій у новітню добу, чим засвідчено їх загальнонаціональне значення.
7.	Дістало подальший розвиток дослідження участі козацьких формувань у бойових діях Другої світової війни – проаналізовано застосування військово-прикладних традицій козаків. На цій підставі зроблено висновок про обмеженість спроб відродження військово-козацької спадщини. 
8.	Доведено, що через брак знань та недалекоглядність більшості активістів сучасного козацького відродження досі не вдалось здійснити комплексну трансформацію українських військово-козацьких традицій у прийнятні для сьогодення форми, без чого неможливе відродження козацьких надбань.
Окремо відзначимо, що до наукового обігу введено низку маловідомих та невідомих документів з українських, російських та польських архівів. Зібрано й опубліковано частину спогадів родових кубанських козаків.
Практичне значення результатів дослідження полягає в можливості їх застосування для більш комплексного висвітлення історії України та Європи. Певну користь дисертація має для вивчення як історії Збройних Сил України (запровадження на історичних факультетах спецкурсів: “Історія Українського Війська”, “Історія Українського Козацтва”), так і європейських військових формувань (історія родів військ або військового мистецтва у нові та новітні часи). Деякі результати роботи стануть у пригоді й під час розробки спецкурсів з етнології. Доречними будуть підсумки дослідження для підготовки учбових посібників і підручників із зазначеної тематики.
Поряд із цим, деякі відомості та рекомендації є слушними для учасників козацького відродження як в Україні, так і за її межами (особливо на Кубані). Результати дослідження можуть бути корисними й активістам з відродження козацьких бойових мистецтв та фахівцям з військово-патріотичного виховання юнацтва й бойового вишколу військовослужбовців Збройних Сил та інших силових відомств України.
Особистий внесок здобувача полягає в ініціюванні розробки актуальної та, практично, недослідженої теми, що супроводжувалось тривалим збором і опрацюванням джерел та близьких за проблематикою наукових досліджень. На основі прийнятних методів і згідно відповідних принципів висунуто та обґрунтовано концептуальні засади військових традицій українських козаків на зламі ХІХ-ХХ ст. і здійснено дослідження їх відродження у новітню добу в контексті загальної історії України. Абсолютну більшість публікацій з теми дослідження підготовлено автором самостійно (з робіт, опублікованих у співавторстві, використано результати, отримані особисто автором). Дисертація не містить матеріалів кандидатської дисертації.
Апробація результатів дисертації здійснена на наукових, науково-практичних і науково-методичних круглих столах та регіональних, всеукраїнських, міжнародних конгресах і конференціях. Зокрема: V та VI Міжнародних конгресах україністів (вересень 2002 р. м. Чернівці; червень 2005 р. м. Донецьк), ІІ Міжнародному науковому конгресі українських істориків (вересень 2003 р. м. Кам’янець-Подільський),  Міжнародній науковій конференції “Національно-державне відродження слов’янських народів центрально-східної Європи крізь призму 85-річчя” (листопад 2003 р. м. Тернопіль), Міжнародній науково-теоретичній конференції “Знаки питання в історії України: українська історія у східноєвропейському контексті” (листопад 2004 р. м. Ніжин), Міжнародній науковій конференції “Об’єднання Німеччини в контексті світової історії та культури” (жовтень 2000 р. м. Донецьк), Міжнародній науковій конференції “Німці Приазов’я та Причорномор’я: історія та сучасність (до 200-ліття переселення)” (вересень 2003 р. м. Донецьк), Х Всеукраїнській науковій конференції з історичного краєзнавства (травень 2001 р. м. Донецьк), науково-методичній конференції Донецького національного університету “Тенденції та перспективи сучасної університетської освіти” (квітень 2006 р. м. Донецьк), загально-польській методичній конференції викладачів історії та географії (вересень 2005 р. м. Торунь. Польща) та ін. 
Здійснено презентацію підсумків дисертаційної роботи у вигляді циклів лекцій для студентів та викладачів провідних вузів України (Донецький і Запорізький національні університети) й Польщі (Варшавський, Вроцлавський, Гданський, Познанський ім. А.Міцкевича і Торунський ім. М.Коперніка університети та Вища державна школа ім. Вітелона у Легниці) в 2005-2007 рр.
Використано окремі результати дослідження під час сучасного відродження українських козацьких традицій, у тому числі засад козацького бойового мистецтва в Україні (започатковано та проведено 5 турнірів з історичного козацького бойового мистецтва) й за кордоном (фестивалі та презентації в Польщі та Росії).
Результати дисертаційного дослідження представлено в публікаціях: двох наукових монографіях: Бойове мистецтво та військова спадщина українських козаків в кінці XIX – на початку XXІ ст. – Донецьк: Норд-Прес – ДонНУ, 2006. – 335 с.; Задунайський В., Чухліб Т. Громадські ініціативи щодо відродження козацтва в сучасній Україні // Історія Українського Козацтва. Нариси: У 2 Т. / Редкол.: В.А.Смолій (відп. Ред.) та ін. – К.: Вид. Дім КМА, 2007. – Т.ІІ. – С.478-488. (Особисто автору належить 50%); 24 статтях, опублікованих у наукових фахових виданнях; 18 публікаціях, що з’явились в інших виданнях. Загальний обсяг публікацій за темою дисертації становить понад 44 ум. друк. арк.
Структура та обсяг роботи обумовлені метою дослідження та науковими завданнями. Дисертація складається із вступу, шести розділів (20 підрозділів), висновків, списку посилань, списку використаних джерел та літератури, списку скорочень та додатків. Загальний обсяг роботи 485 с. (з них основного тексту – 377 с.).

Основний зміст роботи

У вступі обґрунтовано вибір теми, її актуальність, зв’язок з науковими програмами, визначено хронологічні та територіальні межі дослідження, мету, завдання, об’єкт і предмет роботи, розкрито наукову новизну та практичне значення дослідження, наведено приклади апробації одержаних результатів, окреслено особистий внесок дисертанта.
У першому розділі “Стан наукової розробки проблеми, джерельна база та методологічні засади дослідження” здійснено аналіз відповідних складових проблеми. Стан наукової розробки проблеми характеризується тим, що тематика дослідження в працях науковців представлена досить уривчасто і лише у загальному контексті історії козацьких формувань, або складових військового вишколу українських армійських структур. Видається слушним проаналізувати доробок істориків, що намагались розглянути близькі нашій проблематиці аспекти розвитку військової системи. Доречно звернути увагу й на роботи вітчизняних і зарубіжних військових фахівців.
У першу чергу, варто згадати праці дореволюційних українських авторів, що висвітлювали загальний зміст історії України, побіжно торкаючись і козацької проблематики. Більш повно становлення й діяльність українських козацьких формувань розглядали М.Костомаров, П.Куліш, В.Антонович і А.Скальковський. Поряд із цим, мало місце комплексне дослідження української козацької тематики, здійснене Д.Яворницьким (заклав підвалини широкомасштабних опрацювань історії Запорізької Січі) та М.Грушевським (здійснив найбільш повний огляд історії козацтва у контексті загальноукраїнського історичного процесу). В українській історіографії дореволюційних часів окремо виділимо роботи І.Попка та Ф.Щербини, присвячені історії українських козацьких формувань на Кубані, у котрих закладено фундамент для подальших розробок військово-козацької проблематики в цьому регіоні. Отже, наприкінці ХІХ – на початку ХХ ст. в українській історичній науці, поряд із побіжним розглядом української козацької проблематики, оформився напрямок, що здійснював комплексне дослідження засад становлення та розвитку українських козацьких формувань, залишаючи поза увагою їх військово-мистецький зміст.
У радянські часи українська військово-козацька тематика опинилась поза “рекомендованими” напрямками досліджень істориків (особливо це стосувалось революційної доби через антирадянську позицію більшості козаків). Прикладом таких підходів можуть слугувати праці В.Супруненка, П.Гарчева, В. Дубинського і Г. Шевчука, у котрих відсутня інформація щодо дійсного відродження українських військово-козацьких традицій у військових формуваннях не лише УНР чи Української Держави, але й УСРР. Поряд із цим, мали місце й виключення, прикладом чого є доробок О.Апанович, або В.Голобуцького, у дослідженнях котрих розкрито важливі аспекти історії військового мистецтва та соціально-економічного і громадського життя українських козацьких формувань у козацькі часи. Отже, українська історична наука радянських часів, не дивлячись на успішні спроби окремих науковців дослідити історію козацьких формувань, не звернула увагу як на бойове мистецтво українських козаків, так і подальше збереження військово-козацької спадщини.
Видається доречним оцінити внесок у розробку нашої теми представників української еміграції. Так, у доробку українських військових діячів (В.Петрова, Л.Шанковського, О.Удовиченка та інших) розглянуто загальні аспекти історії українських військових формувань революційної доби 1917-1920 рр.. У працях О.Оглоблина, Ф.Сисина та В.Косика досліджено лише військово-політичну проблематику (як козацької доби, так і в роки Другої світової війни),тоді як  Нестор Король привернув увагу до питання українського козацького підгрунтя російської кавалерії. Отже, ця група істориків українські військово-козацькі традиції та їх відродження у новітні часи не досліджувала.
Окремої уваги заслуговує комплексне військово-історичне дослідження “Історія Українського Війська” (огляд українського військового життя від найдавніших часів до революції 1917-1920 рр.), створене у міжвоєнні часи на теренах Західної України, що обумовило достатню об’єктивність та повноту розробки відповідної тематики. 
Сучасна українська історична наука активно розробляє фундаментальні складові козацької проблематики (розвиток концепції “Української революції середини XVII ст.” В.Смолієм і В.Степанковим та теорії козацького полівасалітету Т.Чухлібом) . Поряд із цим, досліджується військово-козацька тематика у працях В.Леп’явка, В.Мицика, С.Плохія, І.Стороженка, В.Заруби та інших. Тут розглядаються загальновійськові аспекти функціонування українських козацьких формувань. Продовжується традиційне вивчення історії окремих козацьких військових утворень, прикладом чого є доробок Л.Маленко та В.Голобуцького. Відзначимо й аналіз Б.Черкасом та О.Сокиркою основ військової організації та мистецтва українських козаків у XVI – XVIІІ ст., що сприяє розумінню загальних тенденцій військового життя в Україні.
Окрему увагу варто звернути на дослідження В.Сергійчуком проблеми сприйняття ідеї соборності українських земель у козацьких регіонах. Виділимо й розробку В.Брехуненком та Д.Білим питання зв’язку кубанських і донських козаків з Україною. Висновки згаданих дослідників підтверджують доречність нашого аналізу української військово-козацької спадщини та її впливів на козацькі формування Російської імперії на рубежі XIX – XX ст. 
Слушним є й поступове вивчення проблематики заселення козацьких регіонів українцями, прикладом чого є доробок В.Пірка.
Наше зацікавлення викликали дослідження історії військових формувань революційної доби (1917-1920 рр.), на котрі справили певний вплив українські військові традиції. Окремо виділимо огляд вільно-козацького руху на тлі соціально-економічного й суспільно-політичного життя в Україні, здійснений Ф.Турченком.
Відзначимо й доробок П.Доброва, присвячений історії народного ополчення (особливо становленню та бойовому шляху IV Кубанського і V Донського козацьких кавалерійських корпусів), що дозволив поглибити аналіз засад використання козацьких традицій у Червоній армії.
Певну користь мало й ознайомлення з працями Ю.Фігурного та Л.Коляндрука (щодо козацьких бойових традицій перебільшив вагу беззбройного бою), у котрих розглядається зміст козацького лицарства та окремі складові бойового мистецтва. Досить успішною є розробка Д.Тоїчкіним питання історії шаблі в Україні, що дозволяє поглибити розуміння збройних підвалин козацького бойового мистецтва. Нарешті відзначимо й появу перших спроб вивчення сучасного відродження козацької спадщини (праці Є.Петренка та В.Тимчини), котрі лише починають дослідження цієї проблеми. Викликають зацікавлення й розробки питання сучасного спортивно-козацького відродження, котре є специфічною складовою новітнього українського козацького руху.
Отже, сучасна українська історіографія, попри активне дослідження козацької проблематики, питання змісту військових засад буття української козацької спільноти в кінці ХІХ – на початок ХХ ст. та спроб їх відродження у новітю добу досі не опрацювала.
Що стосується зарубіжної історіографії, то вже у дореволюційні часи російські вчені (у тому числі й військові діячі) розглядали історію окремих козацьких військ і особливості їх функціонування. Відповідна тематика стає актуальною і в сучасній російській та європейській історіографії, проявом чого стали комплексні роботи з історії козацьких військових утворень (у тому числі й тих, у складі котрих були присутні українські козаки та їх нащадки) . Відзначимо й появу узагальнюючих робіт з історії козацьких регіонів, серед яких нас зацікавили “Нариси історії Кубані” та “Історія Кубані з найдавніших часів до кінця ХХ ст.”, створені колективами провідних істориків цього регіону. Отже, цей напрямок зарубіжної історіографії сприяє більш повному уявленню про загальні аспекти становлення козацьких утворень, залишивши поза увагою військово-прикладні засади життя козаків.
Достатньо важливим є ознайомлення із працями військових фахівців та військових істориків , присвячених специфічним аспектам військового життя як козацьких, так і загально-армійських формувань. Визначальне місце серед військових дослідників займає полковник Л. де-Вітт (автор відомої праці “Кіннота. Озброєння й володіння зброєю”), який подав розгорнутий аналіз історії та використання холодної зброї в кінноті європейських країн від найдавніших часів до кінця ХІХ ст.. Відзначимо й спроби з’ясування історії та змісту козацької “лави”, здійснені підполковником В.Міткевичем і генералом О.Кєллєром. Доречно згадати й про дослідження сучасним російським істориком О.Соклаковим системи комплектування козацьких військових формувань упродовж XVIII-XIX ст. та комплексний огляд військово-козацької тематики польським вченим М. Франзом. Наголосимо на успішності зазначеного напрямку досліджень, результати якого (попри обмеженість військово-профільною тематикою та рамками певної історичної доби) сприяють нашому опрацюванню військово-козацьких традицій.
Останнім часом з’явились праці польських дослідників З.Карпуся, М.Кротофіла та О.Вішки, де приділено увагу діяльності українських військових формувань революційних часів, а також долі української еміграції міжвоєнної доби. Огляд військово-політичної ситуації тих часів та аналіз засад українського військового життя посприяли більш комплексній розробці проблематики нашого дослідження. 
Наголосимо, що сучасна російська історична наука, завдяки відмові від обмежень попередніх часів, дедалі більше уваги присвячує козацькій проблематиці під час революційних потрясінь 1917-1920 рр.. Певну цікавість викликали й роботи російських та європейських вчених, що досліджують військову організацію та бойові дії представників козацької спільноти й українського повстанського руху в роки Другої світової війни (отримана інформація допомагає виявити залишки військово-козацької спадщини у відповідних формуваннях).
Виявився слушним й аналіз доробку дослідників зброї та уніформи. Праці зброєзнавців допомагають повніше розкрити розвиток класифікації клинкової зброї (на цій підставі виявляється її використання в бойовому мистецтві та вишколі кавалеристів), а матеріали досліджень військової уніформи дозволяють здійснити її порівняння між козацькими формуваннями та Збройними Силами країн Європи.
Отже, сучасна зарубіжна історіографія, попри активне дослідження загальнокозацької проблематики, залишає поза увагою реальний зміст військових традицій українських козаків і спроби їх відродження.
Підсумовуючи загальний огляд історіографії щодо всебічної розробки питання військових традицій українських козаків у кінці ХІХ – на початку ХХ ст. та їх відродження в новітні часи, можемо зробити такі висновки:
1.	Найбільшу увагу дослідників привернули проблеми військово-політичного розвитку козацьких формувань упродовж XVI-XVIII ст. Залучення нових та переосмислення старих джерел, а також нові методологічні підходи забезпечують подальшу перспективність зазначених напрямків. Поряд із цим, проблематика нашого дослідження в цих працях практично не розробляється.
2.	Закордонні дослідники (особливо в першій половині XX ст.) розпочали огляд військового та бойового вишколу європейських військових формувань (частково козацьких), що сприяє здійсненню порівняльного аналізу відповідного вишколу та засвідчує доречність тематики нашої роботи. Розробка зазначеної проблематики є перспективною з огляду на актуалізацію зацікавлень у вивченні національних військових традицій.    
3.	Поступово набирає обертів опрацювання військово-політичних аспектів як революційної доби, так і часів Другої світової війни (лише побіжно співвідносяться з предметом нашого дослідження), що обумовлює їх актуальність. 
4.	Досі недостатньо висвітлено  долю українських козацьких формувань за межами сучасної України. Прорив у цьому напрямку може зробити сучасна українська історіографія (певні зрушення вже почались, що засвідчується й нашим дослідженням).
5.	Найслабше вивчено сучасні спроби козацького відродження в Україні, що тільки потрапляють у коло наукових зацікавлень вітчизняних та зарубіжних істориків. 	
Таким чином, в історіографії досі не було створено узагальнюючої наукової праці, в котрій би відбулось комплексне дослідження військових традицій українських козаків на зламі ХІХ-ХХ ст. та спроб їх відродження в новітні часи, що й обумовило доречність нашого звернення до цієї проблеми.
Джерельна база є не лише підставою історичного дослідження, але й забезпечує його достовірність та наукову цінність. Основою нашого дослідження стали писемні джерела, що можуть бути поділені на опубліковані й неопубліковані (переважно зберігаються в архівах). Серед 12 архівних установ (6 - в Україні, 3 - в Росії й 3 - в Польщі), де було почерпнуто основну масу джерельних матеріалів; найбільш змістовними виявились ЦДАВО України, Краснодарський крайовий (РДАКК) і Ростовський обласний (РДАРО) державні архіви Росії та Центральний військовий архів (CAW) Польщі. Під час роботи в архівах вдалося опрацювати 68 фондів, серед яких особливо вагомі матеріали було віднайдено у наступних: “Управління Отамана Темрюцького відділу Кубанської області” й “Військовий штаб Кубанського козацького війська” (РДАКК); “Отаманської канцелярії Війська Донського” і “Рада ветеранів V Гвардійського Донського Козацького Кавалерійського Червонопрапорного Будапештського Корпусу” (РДАРО); “Отамана закордонної зимової станиці Українського національно-козацького товариства в Північній і Південній Америці” й “З’єднання північних груп УПА” (ЦДАВО України); “Відділ ІІ Штабу Головного” та “Департамент Кавалерії Міністерства Справ Військових” (CAW). Тут міститься інформація про: військові пріоритети життя козацької громади; бойовий та військовий вишкіл козаків і військовослужбовців європейських країн; використання військових традиції українських козаків під час революційних зрушень 1917-1920 рр. та в роки Другої світової війни. Отже, архіви зберігають основну масу джерельних матеріалів, використаних під час дослідження зазначеної теми. Поряд із цим, відзначимо й вагомість матеріалів, віднайдених у різноманітних збірках та кодексах, що були опубліковані.
Для чіткості та комплексного використання писемних джерел було здійснено їх класифікацію за видовою ознакою. В першу чергу, виділимо законодавчі акти та документи урядових установ, бо в них міститься інформація про напрямки державної політики щодо козацької спільноти. Серед опублікованих матеріалів дуже важливим виявився кодекс “Запровадження цивільного управління козаків”, що зафіксував засади військово-адміністративної системи козацьких військ і підстави воєнізованого характеру побутового життя козацької спільноти. 
Досить інформативними є й військові статути, що відносяться до документів вищого військового керівництва Збройних Сил відповідної держави. Так, у “Військовому статуті” 1915 р. зафіксовано особливості та пріоритети козацького військового життя в дореволюційній Росії, а статути Червоної Армії засвідчили формалізм щодо наслідування козацьких військових традицій. Відзначимо й збірки наказів центральних військових установ Російської імперії (є документами вищого військового керівництва Збройних Сил цієї держави), в яких містяться розпорядження щодо зброї, уніформи та вишколу козацьких формувань.
Окремо виділимо матеріали органів центрального та місцевого управління козацьких військ Російської імперії, що забезпечили аналіз військового способу життя козацької спільноти (зміст козацького бойового вишколу на Кубані вдалося віднайти у фонді “Управління отамана Темрюцького відділу Кубанського козацького війська” РДАКК).
Доречно відзначити джерела, що свідчать про діяльність українських військових та козацьких осередків в еміграції (інформативні повідомлення і плани заходів відповідних керівних центрів, в яких зафіксовано зміст збереження військово-козацьких традицій у цьому середовищі), віднайдені у фондах ЦДАВО України (“Отамана закордонної зимової станиці Українського національно-козацького товариства в Північній і Південній Америці” тощо).
Важливе місце займають статистичні матеріали, що підтвердили домінування українського населення в межах Кубанського козацького війська (матеріали переписів 1897 і 1926 рр. наводить у своїй роботі Д.Білий) та наявність клинкової зброї для бойового вишколу козаків (станичні звіти щодо кількості холодної зброї у козаків, віднайдені у фонді “Управління отамана Темрюцького відділу Кубанського козацького війська” РДАКК).
Варто згадати і про джерельні матеріали, що стосуються діяльності сучасних козацьких громадських об’єднань (забезпечують огляд сучасних спроб відродження козацьких традицій). Більшість таких матеріалів знаходиться у збірках документів та статутах відповідних об’єднань.
Специфіка дисертаційного дослідження обумовила вагомість використання інформації, що міститься у спогадах козаків та учасників козацького відродження. Серед великої кількості авторів мемуарів (у дисертації використано спогади більше 50 чоловік) відзначимо кубанських військових та політичних діячів Ф.Єлісєєва, А.Шкуро, А.Філімонова, Л.Бича, В.Іваниса та Ф.Щербину, у працях котрих віднайдено цікаву інформацію про українське козацьке відродження на Кубані та долю козаків-емігрантів. З огляду на те, що ця група джерел передає індивідуальне сприйняття історичного процесу, необхідно критично оцінювати зміст відповідної інформації.
Вагомим стало використання й періодичних видань (“Донські військові відомості”, “Кубанські військові відомості”, “Вільне Козацтво”, “Табор”, “Україна Козацька”, “Козацьке Слово”, “Слово Козака”, “Козацька Рада” та інші), у яких знаходиться значна кількість різноманітної інформації (в першу чергу, стосовно діяльності сучасних козацьких структур), що дозволяє не лише залучити певні факти, але й відчути “подих” часу.
Окрім писемних джерел доречним стало й використання фотоматеріалів та предметів козацького озброєння й уніформи (зберігаються у відповідних архівних і музейних зібраннях та родинах козаків), котрі, попри певну інформативну обмеженість, фіксують цікаві складові козацької військової спадщини, чим сприяють дослідженню козацьких військових традицій.
Певну користь дали й матеріали усної народної творчості (козацькі пісні, приказки та замовляння), що свідчать про деякі факти історичного минулого й підкреслюють український козацький колорит (досі значна їх частина зберігається серед нащадків родових козаків). При цьому, необхідно мати на увазі домінування образності та уособлень, що не завжди збігаються із реальними історичними подіями.
Необхідно згадати й інтернет-сайти сучасних козацьких формувань, на котрих розміщується не лише інформація про діяльність відповідних утворень, але й різноманітні джерела та дослідження з історії козацьких структур.
Отже, залучення широкого комплексу джерел створило необхідні умови для реалізації поставлених мети та завдань.
Методологічні засади дослідження ґрунтуються на діалектичному розумінні історичного процесу, що обумовлює опертя на принципи історизму й об’єктивності та системний підхід. Серед світоглядних підвалин розуміння історичних процесів нами віддається перевага прогресивно-циклічному принципу історичного розвитку в поєднанні із проявами деградування деяких складових соціокультурної спадщини окремих спільнот, а отже, і морально-етичних засад буття як громади, так і особистості.
Принцип історизму має визначальне значення для науково-історичних досліджень, обумовлюючи сутність цього виду науково-пізнавальної діяльності. Саме через розуміння історії як процесу і, водночас, сукупності динамічних станів, пов’язаних між собою і таких, що залежать від певних обставин і мають відповідну природу, дослідники можуть здійснити історичне дослідження. Вагомість дотримання зазначеного принципу виявляється під час дослідження спроб відродження військових традицій українських козаків у новітню добу (розуміння доречності використання військових надбань українських козаків та визначення їх адекватності потребам суспільства у відповідний період).
Принцип об’єктивності обумовлює не лише використання всієї повноти історичних джерел і досягнень історичної думки та оптимального застосування всіх необхідних дослідницьких методів, але й неупереджене відтворення минулого (на цих засадах здійснено дослідження як змісту військово-козацьких традицій на рубежі XІX-XX ст., так і їх відродження в новітні часи). 
Лише за умови системного підходу відкривається можливість здійснити повноцінне дослідження багатогранного й неповторного історичного процесу, виходячи із базисних принципів наукового пізнання і залучивши весь прийнятний комплекс науково-дослідницьких методів. Підтвердженням вагомості застосування системного підходу є й визнання комплексності та багатовимірності як козацької спадщини в цілому, так і окремих складових військово-козацьких традицій.
Серед загальнонаукових методів дослідження було використано: структурно-функціональний (розгляд як системи бойового вишколу й відповідного мистецтва українських козаків, так і їх складових), типологічний (дослідження складових елементів індивідуального військового вишколу козаків на рубежі ХІХ–ХХ ст. та засад відповідної підготовки сучасних українських козаків), статистичний (визначення рівня матеріально-технічного забезпечення бойового вишколу кубанських козаків у кінці ХІХ ст.), аналітико-синтетичний (здійснення узагальнень і висновків), логічний (визначення сутності розвитку військового життя Європи і світу), герменевтики (дослідження окремих військових термінів та описів військового вишколу як козацьких відділів, так і зарубіжних кавалерійських формувань), дедукції та індукції (аналіз пошуку та використання козацької термінології для позначення військових рангів і посад у новітні часи; здійснення об’єктивної оцінки сучасних козацьких структур), періодизації й класифікації (здійснено періодизацію і класифікацію процесу використання та відродження українських військово-козацьких традицій).
Виявилось слушним залучення результатів експериментально-практичного відтворення тактико-технічних властивостей шашки і шаблі під час здійснення атакуючих та захисних дій. Подібне значення мало застосування методу реконструкції під час здійснення порівняння бойового вишколу європейських кіннотників (вдалося реконструювати основні засади володіння пікою та шаблею). Доречним стало й застосування комп’ютерних технологій під час опрацювання джерельного матеріалу.
Серед спеціально-історичних методів дослідження було використано: історико-порівняльний (співставлення військових засад буття кубанських козаків на зламі ХІХ-ХХ ст. із українськими козацькими формуваннями XVII-XVIII ст. та сучасними новотворами), історико-системний (аналіз системи бойового мистецтва українських козаків, що знаходилась у єдиному комплексі військового життя козацької спільноти ХІХ-ХХ ст.), проблемно-хронологічний (визначення рівня вагомості складових основної проблеми дисертаційного дослідження та з’ясування їх зв’язку з тим чи іншим етапом історичного розвитку українського суспільства), історико-генетичний (вияв збереження та наслідування військових традицій українських козаків на рубежі ХІХ-ХХ ст. і в подальші часи) та історико-антропологічний (з’ясування рівня усвідомлення історичної дійсності та адекватності зацікавлень козацькою спадщиною представниками сучасного козацького руху).
Отже, застосовані принципи та методи дозволили висвітлити як окремі складові, так і всю проблему дисертаційного дослідження у взаємозв’язку з історичними подіями і процесами, що відбувались в Україні та світі у визначений період.
У другому розділі “Військові традиції українських козаків на зламі ХІХ-ХХ ст.” розглядається сутність військових засад буття родового козацького середовища у складі Кубанського козацького війська, більшість у якому складали українці (частково були представлені серед донських і терських козаків), що є безпосереднім продовженням українських військово-козацьких традицій попередньої доби, трансформованих у відповідних умовах суспільно-політичного та соціально-економічного буття другої половини ХІХ – початку ХХ ст. Попри тиск імперської системи, козацький стан зміг досягнути певних компромісів як у царині суспільно-економічного, так і військового життя. Яскравим виявом цього було видання кодексу “Запровадження цивільного управління козаків” 1903 р. (на основі попередніх розробок 1869, 1879 та 1889 рр.). Компроміс виявлявся у тому, що поряд із повним контролем царату за життєдіяльністю козацького війська на вищому та середньому рівнях, козаки зберігали повноцінне місцеве  самоврядування у станицях та хуторах. 
На всіх рівнях козацької цивільної організації першорядне значення мало забезпечення боєздатності козацької спільноти. При цьому, правом участі у місцевому козацькому самоврядуванні користувались лише представники козацької верстви (чоловічої статі) старші 25-річного віку (після відбування служби у полках І черги), що підсилювало відчуття військово-козацької корпорації. Традиційні вибори отамана, старшини та козацького суду також засвідчували військово-привілейований характер козацької спільноти. Важливим було й те, що на всі урочисті збори та свята козацька спільнота мусила одягати відповідний однострій, а місцевий Отаман використовував булаву.
Важливим виявом пріоритетності військових традицій серед нащадків українських козаків було плекання самодостатньої системи бойового мистецтва. Виникнення та розвиток мистецтва обумовлювались: потребою постійної підтримки боєздатності представників козацького стану; наслідуванням основних прийомів та навичок використання зброї; санкціонуванням відповідної діяльності суспільством і державою. Наголосимо, що на початку ХХ ст. було зафіксовано лише початковий рівень володіння холодною зброєю козаками, який був обов’язковим для всіх козаків. Поряд із цим, відповідні настанови і розпорядження не лише визнавали, але й стимулювали “позанормативне” володіння бойовим мистецтвом серед козаків. Право не обмежуватись відповідними стандартами засвідчувалось й дозволом для козаків використовувати під час військової служби шашку будь-яких зразків.
У дисертації підкреслено, що існування самодостатнього бойового мистецтва козаків (опановувалось у молодому віці та вдосконалювалось упродовж більшої частини життя) обумовило застосування як специфічного вишколу, так і своєрідних змаганнях, що відбувались у відповідних козацьких поселеннях та військових формуваннях. Показовим було те, що в якості найвищих нагород використовувалась призова холодна зброя, що додатково підкреслювало пріоритетність збройного змісту козацького бойового мистецтва. До речі, клинкова зброя виступала і в якості ознаки  приналежності до військово-привілейованої козацької верстви. 
Варто звернути увагу на те, що специфічний козацький вишкіл мав як бойовий, так і військовий зміст. Під бойовим навчанням варто розуміти індивідуальне володіння основною зброєю та відповідними засобами, що забезпечують особисту боєздатність козака. Військова підготовка козаків забезпечувала опанування як загальновійськових вмінь, так і навичок козацької тактики, що дозволяло здійснювати колективні військові дії відповідним підрозділом чи частиною. Згадані види козацького вишколу здійснювались як під час перебування у стройових козацьких частинах, так і в учбових таборах (діяли на рівні конкретної округи, до якої зараховувалась певна кількість козацьких населених пунктів). Завдяки проведенню навчальних таборів відбувався не лише наскрізний вишкіл козаків різних вікових груп та родів військ, але й закладались підвалини традиційного військово-козацького товариства і зберігався бойовий та військовий досвід старшого покоління.
Важливим свідченням збереження української військової спадщини серед нащадків українських козаків і змушеного визнання цього факту зі сторони Російської імперії стало надання більшості кавалерійським полкам Кубанського козацького війська почесних звань із використанням української козацької тематики (Запорозький, Уманський і т.і.) та імен провідних отаманів (Сидора Білого, Захарія Чепіги, Антіна Головатого і т.і.). Поряд із цим, помічається намагання підкреслити підпорядкованість української козацької спільноти російській державі як беззаперечний факт (Запорозький полк імені Катерини ІІ).
Дисертант наголошує на тому, що високий рівень боєздатності козацьких формувань обумовлювався як родовою бойовою спадщиною, так і тривалою військовою службою (напередодні Першої світової війни вона становила 18 років, з яких 4– у стройових полках І черги). При цьому, козаки служили разом зі своїми одностаничниками у підрозділах (взвод, сотня) і частинах (полк), об’єднаних у бригади й дивізії. Поряд із цим, саме кубанські козаки мали найбільш функціональні підмурівки військової системи, бо за запорозьким (пізніше чорноморським) звичаєм мали розвинену козацьку піхоту – “пластунів” (інші козацькі війська складались лише з кінноти й артилерії).
Нащадки українських козаків зберігали особливі військово-тактичні навички та вміння. Військово-стратегічного мистецтва зберегти не вдалося з огляду на те, що козацькі війська до початку ХІХ ст. втратили свою комплексну військову систему (залишились тільки навички самостійних військово-прикладних дій на рівні кавалерійського полку та бригади, а під час Першої світової війни –дивізії). До речі, переваги українських військово-тактичних досягнень визнали не лише представники інших козацьких формувань, але й російське та польське військове керівництво, включивши українські військові терміни (“лава”, “кроки” тощо), що позначали відповідні прийоми військово-тактичних дій до військових статутів і настанов. Щодо “лави”, то її особливістю була надзвичайна мобільність і мінливість бойових дій козацького кінного підрозділу (в залежності від обставин бойового зіткнення козаки групувались у невеликі гурти і спішувались, взаємодіючи з вершниками відповідно до ландшафту та потреб бойової ситуації). 
Отже, наприкінці ХІХ – на початку ХХ ст., українські козаки (переважали у Кубанському козацькому війську й мали суттєвий відсоток серед донських і терських козаків) зберігали та відтворювали власні військові традиції, які доречно вважати основою для подальших спроб відродження української військово-козацької спадщини.
Третій розділ “Бойова підготовка кавалерійських формувань європейських країн і козацькі досягнення (кінець ХІХ – 30-і рр. ХХ ст.)” забезпечує потребу вияву та порівняння основного змісту бойового вишколу кавалерії європейських країн з козацькими аналогами задля вияву спільних і відмінних рис та аналізу переваг тієї чи іншої кінноти. Зазначений період цікавий для нашого дослідження не лише тим, що був останнім, коли існували потужні кінні формування, але й тому, що у міжвоєнні роки починається стрімкий занепад цього роду військ внаслідок запровадження нового озброєння та пріоритетів ведення бойових дій. Звернення уваги на бойову підготовку кавалеристів обумовлене й тим, що в козацьких військах домінувала кіннота. Поряд із цим, традиційна зорієнтованість кіннотників на використання холодної зброї дозволяє виявити глибинну спадщину відповідного вишколу та мистецтва як у козацьких військах, так і європейських кавалерійських формуваннях, порівнявши їх між собою. Наголосимо й на тому, що використання козацькою піхотою (кубанські пластуни) багнетів співвідноситься із володінням пікою. 
Отже, дослідження зазначених складових військового життя впродовж відповідного періоду забезпечує аналіз вияву основної військово-кавалерійської спадщини та відповідних тенденцій розвитку військової справи, що сприяє більш комплексному розумінню як українських військово-козацьких традицій, так і загальноєвропейської військової системи.
До Першої світової війни кавалерія мала помітне значення у військових діях, що обумовлювало достатню увагу її бойовому вишколу. При цьому пріоритети цієї підготовки в країнах Європи поряд із спільними рисами мали й певні відмінності, що враховували як національні традиції, так і розуміння потреб тогочасної війни. Яскравим прикладом відмінностей є надмірна увага володінню пікою в німецькій кавалерії, тоді як в Австро-Угорщині головною зброєю вважалась шабля.
Окремо потрібно звернути увагу на вишкіл польських кіннотників у складі добровольчих легіонів, які виникли під час Першої світової війни. З огляду перебування у складі, або під патронатом Збройних Сил Німеччини, Австро-Угорщини чи Франції їх бойова підготовка, значною мірою, залежала від стандартів згаданих країн. Поряд із цим, помічаємо спроби використати військовий досвід минулих часів.
Порівнюючи засади бойової підготовки кіннотників провідних країн Європи із вишколом козаків, дисертант зробив висновок про перевагу останнього. Справа полягала у тому, що в козацькому середовищі підготовка до військової служби та її несення не лише займали значно більше часу, але й були підставою для військово-привілейованого статусу.
В умовах розвитку військово-технічного прогресу відбувається поступове зменшення значення кавалерії під час бойових зіткнень. У міжвоєнні часи помічається ослаблення уваги до вишколу з володіння холодною зброєю та здатності діяти у кінному строю. Все більш помітною стає тенденція переходу кавалерії до бойових дій у пішому строю із застосуванням вогнепальної зброї. З огляду на це, суттєво зменшується потреба досконалого володіння традиційною холодною зброєю (піка практично зникає з озброєння європейської кавалерії на початку 30-х рр. ХХ ст.). Поряд із цим, шабля (шашка) залишалась на озброєнні всіх європейських кінних формувань до часу їх остаточного розформування  після Другої світової війни, що вимагало забезпечення пристойним володінням клинковою зброєю в кінних частинах.
За підсумком порівняння навчання з володіння шаблею можемо констатувати, що найслабшим воно було у міжвоєнний час у румунській та чехословацькій кавалерії. Краще була поставлена ця справа у французькій та німецькій кінноті. Найбільш повним вишкіл з використання шаблі (шашки) в кінному строю був у Польській та Червоній арміях. При цьому, оцінку загальної боєздатності військ ми не даємо.
В дисертації після порівняння відповідної підготовки європейських кінних формувань із досягненнями козацької кавалерії попередніх часів доходимо висновку, що боєздатність козака-кавалериста суттєво переважала відповідні аналоги з огляду традиційної зорієнтованості на військову службу та плекання засад бойового мистецтва.
Окремо наголосимо, що у бойовому навчанні кіннотників провідних країн Європи в І пол. XX ст. важливе значення відігравало фехтування, що мало як військово-прикладний, так і спортивно-мистецький характер (завдяки трансформації відповідного бойового мистецтва у попередні часи). Отже, між бойовою підготовкою з володіння холодною зброєю і спортивно-мистецьким фехтуванням помічаємо певний зв’язок. З огляду на це, зазначимо, що через руйнування козацької верстви її бойове мистецтво не змогло трансформуватись у відповідний спортивний аналог, натомість, в СРСР почався розвиток іноземних спортивних та спортивно-бойових мистецтв.
У четвертому розділі “Відродження військових традицій українських козаків під час революційних зрушень 1917-1920 рр.” досліджено відродження та використання українських військово-козацьких традицій у революційні роки. В умовах широкомасштабних революційних зрушень і трагічної збройної боротьби за українську державність досить помітне значення відігравали спроби відновлення козацької військової спільноти та використання окремих українських військово-козацьких традицій. Усе це засвідчувало вагомість козацької героїки та сприяло актуалізації частини військових традицій українських козаків, прийнятних для розбудови Збройних Сил незалежних українських державних утворень та напіввійськових (у тому числі повстанських) українських національних формувань.
На Кубані українські військово-козацькі традиції у цей час існували в реальному вимірі, а тому тут йшлося про відновлення повної військово-козацької самодостатності, включно із набуттям козацької державності. Зауважимо, що значна частина кубанців, усвідомлюючи своє українське коріння, намагалась (поряд із розвитком власної державної системи) увійти у найтісніші державні стосунки з відродженими українськими незалежними державними утвореннями. Такі наміри викликали жорстоку протидію зі сторони білогвардійського проводу, котрий всіляко заважав самовизначенню українського народу й, особливо, українських козаків на Кубані. Яскравим прикладом цього були не лише репресії проти “самостійницького” проводу Кубанської Ради, але й свідоме уникання виконання обіцянок щодо утворення окремої “Кубанської Армії”, тоді як Донська козацька армія діяла з перших днів спільної боротьби проти радянської влади.
В дисертації під час аналізу відродження козацьких традицій приділено увагу й досвіду донських козаків, що активно будували власну державу (перш за все, повноцінне військо – Донську армію), спираючись на козацьку спадщину (у тому числі й українську). Початок згаданій армії весною 1918 р. поклали загони добровольців-повстанців, а потім почалось застосування традиційного принципу мобілізації козаків за роками служби. Поряд із цим, мали місце новації: утворено за кошти козацької держави 20-тисячну “Молоду армію”, почалось створення (за прикладом кубанських пластунів) козацької піхоти, запроваджувалась система вищих військових штабів. Наголосимо, що все це було суттєвим нововведенням, бо з кінця ХVІІІ ст. Військо Донське втратило самодостатність, що позначилось і на військових традиціях донських козаків (зберігались ті, що були пов’язані із особистим бойовим мистецтвом козака і тактичними навичками ведення бою підрозділів і частин).
Яскравим прикладом військово-стратегічних досягнень козаків під час Громадянської війни стали потужні рейди-прориви кубанських і донських козацьких кавалерійських корпусів та груп А.Шкуро, К.Мамонтова, А.Павлова. Найуспішнішим став рейд IV Донського кавалерійського корпусу генерала К.Мамонтова (козаки з боями пройшли понад 2.000 верст), в результаті якого було суттєво послаблено фронт Червоної армії. Підкреслимо, що наведений факт засвідчує не наслідування традицій козацької стратегії, а здатність адекватно розвивати військове мистецтво в умовах рухливої Громадянської війни. Опосередкованим підтвердженням цього є той факт, що ні К.Мамонтов, ні А.Павлов, ні А.Кельчевський (начальник штабу Донської армії з лютого 1919 р.) не були родовими козаками. 
Отже, у часи функціонування повноцінної козацької держави на Дону, поряд із збереженням військових традицій, помічаємо намагання розвинути засади військової стратегії, яка враховувала як особливості військової організації та бойового вишколу донських козаків, так і досягнення російської та європейської військової думки.
Зауважимо, що все сказане стосовно військово-стратегічної діяльності Донської армії, значною мірою, стосується кубанських козаків, котрі тривалий час були позбавлені права на утворення власної козацької армії (отримали таку можливість лише під час остаточної кризи білогвардійських військ у січні-лютому 1920 р., ще й під загальним військово-стратегічним керівництвом А.Денікіна).
Стосовно Наддніпрянської України варто наголосити, що впродовж 1917-1920 рр. тут помічаємо як спроби відродження військово-козацької спільноти, так і використання відповідних військових традицій під час розбудови Збройних Сил. При цьому, керівництво незалежних українських державних утворень підкреслювало обов’язковість опертя на військово-козацькі традиції попередніх часів, що було виявом спадковості українського військового життя. Проявом цього було намагання використати військову термінологію (для позначення рангів, посад і військово-структурних елементів) та зразки козацького одягу (у розробках військової уніформи). Підкреслимо, що використовувався, переважно, досвід козацької доби, а досягнення тогочасної козацької спільноти залучалися меншою мірою. Дисертантом розглянуто й намагання відродити Вільне Козацтво, що поступово набувало ознак воєнізованої спільноти, яка намагалась не лише домінувати в суспільному житті на місцях, але й проводити поглиблений військовий вишкіл. Прикладом таких підходів були дії  Ради Старшини Вільного Козацтва Звенигородського Коша в жовтні 1917 р. Певний успіх мали й спроби використання української військової спадщини у часи Гетьманату П.П.Скоропадського. До речі, сама поява посади “Гетьмана” зобов’язувала орієнтуватись на відповідні військово-козацькі взірці попередньої доби. В Українській Державі виявились намагання найбільш комплексно (із значним використанням досвіду українських кубанських козаків) застосовувати зовнішні ознаки козацької військової системи як у Збройних Силах (розробка уніформи, утворення сердюцьких формувань, застосування військово-козацької термінології тощо), так і в суспільстві (спроба відновлення козацького стану). Підкреслимо й те, що сам П.П.Скоропадський подавав приклад шанобливого ставлення до козацького однострою. На жаль, у нерівній збройній боротьбі незалежні українські державні утворення на землях Наддніпрянської України зазнали поразки, що обумовило руйнацію як відродження козацької спільноти, так і використання військово-козацької спадщини в українських військових утвореннях.
У революційні часи й радянська влада намагалась використати козацький “прапор” для залучення під свої знамена частини українського народу. Згадані заходи обмежились утворенням окремого кінного формування “Червоне Козацтво”, котре за виключенням назви та кількох термінів більше козацької спадщини не використовувало. Відзначимо й те, що у складі цього формування через включення до його складу загальновійськових підрозділів і частин, сформованих за межами України, досить значною була частка представників інших національностей (під час утворення кавалерійської дивізії “Червоного козацтва” до її складу було включено як латиський полк, так і мобілізованих російських пролетарів). 
Слушно згадати й про намагання використати військові традиції українських козаків учасниками повстанського руху. Найбільш повно цю спадщину зберігали кубанські козаки-повстанці, котрі не лише опирались на власний бойовий досвід та засади відповідного військового вишколу, але й актуалізували деякі елементи попередніх військово-козацьких умінь (війна у плавнях чорноморсько-запорозького зразка). Намагались використовувати деякі прояви військової спадщини українських козаків і повстанці Наддніпрянської України. Підмурівком цього були досягнення “Вільного Козацтва” та досвід військ УНР і Української Держави. При цьому, на повстанський рух Наддніпрянської України більший вплив справило не пряме наслідування військово-козацьких традицій, а збереження історичної пам’яті про козацьку волю та військову звитягу. З огляду на це, учасники українського повстанського руху, головним чином, виявляли прагнення відроджувати не конкретні досягнення козацьких військових формувань, а глибинний зміст спільної української історичної пам’яті про козацьку військову звитягу, що була базисом українського військового відродження. Слід відзначити, що через брак стабільності та мінливість складу повстанців їх зв’язок із наслідуванням військових традицій українських козаків був слабшим, ніж у Збройних Силах українських незалежних державних утворень. 
У дисертації досліджено й спроби використати військові традиції українських козаків під час творення легіону “Українські Січові Стрільці” (на цій основі Української Галицької Армії). Тут, переважно, використовувалась запорозька військова термінологія для позначення рангів  та військових структур, що іноді було досить умовним (термін “кіш” використовувався для позначення центру військової підготовки резерву, а не похідного угрупування запорозького війська тощо). Попри це, сам факт звернення до військових традицій українських козаків є свідченням усвідомлення єдності української нації. Отже, козацька спадщина в умовах військового будівництва на західноукраїнських землях відігравала як військово-прикладне, так і державотворче (можливо домінуюче у цьому регіоні) значення. 
У розділі підкреслено, що впродовж 1917-1920 рр. мав місце І період відродження українських військово-козацьких традицій, що попри певні недоліки й формалізм засвідчував вагомість єднання навколо козацької спадщини представників основних українських етнічних земель (від Галичини – до Кубані) та значний потенціал українського козацького відродження, що могло стати основою для ймовірного звернення до військових традицій українських козаків при сприятливих умовах у майбутньому.
П’ятий розділ “Козацька військова спадщина та спроби її використання у 20-ті – 40-ві рр. ХХ ст.” присвячено аналізу залишків військової спадщини українських козаків після поразки Української революції та ліквідації козацької верстви, а також дослідженню спроб використання військово-козацьких традицій у міжвоєнні часи та в роки Другої світової війни.
За підсумком перемоги радянської влади козацьку верству та українські національно-державні утворення було ліквідовано, проте ще тривалий час відповідні військово-козацькі традиції зберігались та використовувались як у повстанському русі, так і серед української еміграції. Обставини еміграційного життя не дозволяли вповні зреалізувати згадані наміри, бо ні повноцінних військових формувань, ні воєнізованого козацького середовища у чужих країнах відтворити не вдалося. Прикладом цього була діяльність Українського національного козацького товариства під проводом І. Полтавця-Остряниці (марні спроби створити воєнізовану мережу козацьких товариств у Європі та Сполучених Штатах на початку 20-х рр. минулого століття). Основну увагу було спрямовано не на поширення реального змісту військово-козацьких традицій, а на військово-політичні цілі. Помічаємо й намагання використати зовнішні ознаки козацьких військових традицій. 
Окремо згадаємо кубанську еміграцію, де вагому роль відігравали діячі, що продовжували стояти на проукраїнських позиціях, співпрацюючи з різноманітними українськими еміграційними структурами. Так, кубанські козаки заснували у Чехословаччині кілька об’єднань, серед яких відзначимо “Союз кубанців у Чехословаччині”, “Громаду українців з Кубані”, “Кубанське студентське земляцтво в Празі” тощо. У згаданому середовищі помічається, переважно, гуманітарний вияв козацької спадщини, а питання збереження військово-козацьких традицій виявлялось лише на особистому рівні та у шануванні військово-козацьких свят. До речі, повага до військових клейнодів Кубанського козацького війська виявилась у об’єднанні зусиль різноманітних козацьких організацій щодо фінансової та політичної підтримки зберігача клейнодів генерала Кокунька.
В роботі розглянуто використання військово-козацьких традицій серед інтернованих формувань Збройних Сил УНР. У відповідних українських військових таборах (з кінця 1920 р. – до 1923 р.) не лише підтримувався певний рівень боєздатності залишків Українського війська, але й запроваджувались слушні досягнення військового та бойового мистецтва українських козаків. Так, українською військовою місією у Польщі в кінці 1920 р. було видано розробку “Навчання до бою на шаблях”, а настанову з володіння пікою було остаточно доопрацьовано 27 травня 1922 р. Прагнення покращити боєздатність українських військових формувань виявлялось і в розробці “Кінно-муштрового Статуту”. Важливим було й те, що одночасно з теоретичними розробками здійснювалась їх апробація в окремій кавалерійській дивізії під керівництвом ген. І.Омельяновича-Павленка. Все це свідчило про послідовні дії українського військового проводу щодо використання української військово-козацької спадщини. Після ліквідації українських військових таборів у Польщі, колишні військовослужбовці втратили зазначені можливості й могли розраховувати лише на спілкування у ветеранських товариствах.
Дисертантом підкреслено, що повстанський рух початку 20-х рр. (був продовженням широкомасштабних селянських повстань попередніх років) на українських землях став виявом не лише соціальної, але й національно-визвольної боротьби українського селянства (складовою якого було й козацтво, вирізняючись більшою організованістю та націленістю на військові засади буття). Стосовно козацького повстанського руху, необхідно мати на увазі те, що, опинившись поза впливом російської дореволюційної системи, його учасники віддавали перевагу традиційній військовій націленості. Підтверджував потужність цього повстанського руху та боєздатність його учасників і відомий червоний командир І.Хижняк, навівши перелік 9 крупних козацьких повстанських загонів (отамани яких носили колоритні українські козацькі прізвища: Пацюк, Дрофа, Бандурка тощо), що діяли понад р.Єя. Поряд з ними вели боротьбу й невеличкі групи козаків-повстанців, що також зберігали та використовували відповідний військовий та бойовий досвід. Розглядаючи питання використання військових традицій українських козаків учасниками повстанського руху на території радянської України у 20-ті рр. XX ст., маємо констатувати, що як і в попередні часи помічається використання козацької військової термінології, елементів організаційної структури і прийомів ведення бою. Окремо відзначимо відсутність належного зв’язку з традиційною холодною козацькою зброєю, до того ж, і засад відповідного козацького військово-тактичного мистецтва не наслідували. 
Отже, повстанський рух в Україні на початку 20-х рр. ХХ ст. мав зв’язок з військовими традиціями українських козаків, але через специфіку обставин життя він був слабшим, ніж у військових формуваннях незалежних українських державних утворень, тим більше у середовищі українських родових козаків на Кубані. В подальші часи на території СРСР внаслідок колективізації, голодомору та репресій українське суспільство зазнало непоправних втрат, а родові козаки додатково потрапили під “розкозачення”. Саме тому українська військово-козацька спадщина зазнала руйнації, а її залишки зберігались серед поодиноких козацьких родин і уцілілих учасників козацького відродження.
В дисертаційному дослідженні розглянуто й питання використання козацьких військових традицій Червоною Армією, що у спадок від революційних часів отримало “Червоне Козацтво” (й надалі мало лише за назвою зв’язок із козацькою військовою спадщиною). У вишколі Червоної Кавалерії левову частину займала політпропаганда, метою якої було опанування свідомості молодого покоління в умовах побудови тоталітарного режиму. Так, під час початкових 3-місячних зборів бійців територіальних кавалерійських формувань на політзаняття відводилось 72 години, а на володіння конем та навчання з використання холодної зброї – 55 годин; під час 1-місячних зборів у подальшому відпрацювання індивідуального мистецтва володіння пікою і шашкою взагалі не передбачалось, а на політзаняття виділялось 20 годин (у козацьких таборах упродовж 1 місяця на вивчення статутів та ідеологічну “обробку” виділялось до 9 годин, а на володіння шашкою і пікою 58-62 години.). Враховуючи зазначені обставини, військові традиції козаків залишились поза увагою радянського військового керівництва. Виключення становило запозичення основного типу шашки, елементів “батовання”, сідла козацького зразка (для територіальних формувань і навчальних молодіжних центрів) та ідеї таборового вишколу. Зазначені раніше пріоритети виявились і під час спроб відродження козацьких військових формувань у ІІ пол. 30-х рр. ХХ ст., початок чому поклала Постанова ЦВК СРСР від 20 квітня 1936 р. “Про зняття з Козацтва обмежень стосовно служби в РСЧА”. Згадане рішення мало політичний характер, бо подальше утворення 2-х кадрових і 3-х територіальних козацьких кавалерійських дивізій обмежилось лише перейменуванням цих з’єднань.
Попередні підходи до використання козацької спадщини залишались актуальними й під час Другої світової війни (зросли тільки масштаби). Проявом цього стало утворення за ініціативою й під контролем Краснодарського крайового та Ростовського і Сталінградського обласних комітетів партії добровольчих кубанських та донських козацьких кавалерійських дивізій восени 1941 – взимку 1942 р., на основі котрих виникли IV Кубанський та V Донський козацькі кавалерійські корпуси. Доводиться констатувати, що реального козацького змісту ці формування не мали, бо діяли на основі зазначених раніше пріоритетів. До того ж, через значні втрати чисельності козацького населення Дону й Кубані у 20-30 рр. їх відсоток серед бійців згаданих формувань поступався некозацькому населенню. Отже, в СРСР під час Другої світової війни мало місце використання як окремих складових військово-козацької спадщини, так і частини населення колишніх козацьких регіонів. Перебування частини родових козаків у згаданих формуваннях сприяло актуалізації козацьких бойових вмінь і навичок, та ще й призвело до часткової реабілітації козацької спадщини.
В дисертації проаналізовано й спроби використання козацьких військових традицій Німеччиною, виявом чого стало утворення добровольчих козацьких формувань, серед яких були як стройові (XV козацький кавалерійський корпус), так і допоміжні (“Козацький стан”). З огляду на значний вплив і контроль німецького військового керівництва та зміни пріоритетів бойових зіткнень, помічаємо суттєве обмеження використання військово-козацьких традицій (лише у “Козацькому Стані” існувало більше можливостей для відповідних дій завдяки присутності представників козацької еміграції). Отже, військові традиції козацької спільноти частково використовувались у козацьких формуваннях, що діяли на стороні гітлерівської Німеччини.
Використання військових традицій українських козаків відбувалось і в Українській Повстанській Армії. Тут йшлося не про утворення козацьких військових формувань, а про запровадження відповідної термінології для найменування військово-структурних одиниць (рій, чота, сотня, курінь) та посад. В УПА військові традиції українських козаків використовувались і для пропагування ідеї спадкової боротьби за визволення України, чим засвідчувалось прагнення опертись на героїчну спадщину українських козаків, що була спільним набутком всієї української нації.
Отже, через руйнування козацького середовища та українського козацького відродження революційної доби відбувається занепад військово-козацьких традицій у міжвоєнні часи. Події Другої світової війни призвели до значної активізації спроб використання як козацьких традицій, так і родових козаків і їх нащадків у бойових діях. Відповідні заходи зі сторони СРСР і Німеччини (в меншій мірі – УПА) стали найбільш широкомасштабними після подій 1917-1920-х рр., що дає підстави вважати їх другим періодом відродження українських військово-козацьких традицій. Цей період після завершення Другої світової війни та розгрому УПА закінчився подальшим ослабленням відповідної спадщини. 
У шостому розділі “Відродження військових традицій українських козаків у 80-ті рр. ХХ ст. – на поч. ХХІ ст.” виявлено основні етапи сучасного козацького відродження і здійснено аналіз його відповідності засадам військових традицій українських козаків, а також зазначено ймовірні перспективи.
Зацікавлення козацькою проблематикою спонукало як нащадків родових українських козаків, так і патріотичну українську молодь у ІІ пол. 80-х рр. ХХ ст. започаткувати козацькі осередки, що являли собою клуби шанувальників козацьких старожитностей. В умовах загальноукраїнського національно-політичного відродження діяльність згаданих утворень поступово набула національно-демократичного та патріотичного спрямування. Брак усвідомлення необхідності спертись на актуальні традиції українського козацького середовища, збереженого на Кубані, обумовив відсутність чітких засад “покозачення” за виключенням єднання навколо ідеї Незалежності України.
Проголошення відродження “Українського Козацтва” у вигляді громадського всеукраїнського об’єднання відбулося 15-16 вересня 1990 р. під час Великої Ради у м. Києві. Пріоритетом діяльності цього товариства було створення всеукраїнської мережі та підтримка українських національно-демократичних сил у здобутті Незалежності. Восени 1991 р. В.Чорновола було обрано І Гетьманом “Українського Козацтва” і підтримано як претендента на посаду Президента України. Події з кінця 80-х рр. – до грудня 1991 р. стали першим етапом сучасного відродження українського козацтва. В подальшому, через брак реального підґрунтя (у тому числі військово-козацької спадщини), козацький рух втратив єдність і патріотичне піднесення, що виявилось упродовж ІІ етапу (1992-1995 рр.). В умовах соціально-економічної кризи та невизначеності засад козацького руху починаються розколи та використання новостворених структур у політичній боротьбі та бізнесових проектах. Під час ІІІ етапу козацького відродження, що охопив 1996-2001 рр., поряд із розколами “Українського Козацтва” було  створено альтернативні всеукраїнські організації, що орієнтуються на певні регіональні групи та політичні центри (“Спілка козаків України”, “Військо запорозьке низове”, “Козацьке військо запорозьке України” тощо).  Цікаво, що й державний провід у цей час починає посилювати свій вплив на козацький рух. Показовим є факт прийняття “Національної програми відродження та розвитку Українського козацтва на 2002-2005 роки”, схваленої й оприлюдненої Указом Президента України Л.Кучми 15 листопада 2001 р. У цьому документі відсутнє визначення сутності козацького відродження, а зосереджено увагу на різноманітних заходах. Четвертий етап (2002 – весна 2005 рр.) характеризується подальшим ослабленням єдності українського козацького руху, що виявилось у функціонуванні  на червень 2005 р. 22 всеукраїнських козацьких об’єднань. Зрозуміло, що про спільні пріоритети козацької спадщини не йдеться, натомість, посилюється залежність від політичних та бізнесових еліт. Умовним завершенням зазначеного етапу стала спроба об’єднати всі козацькі формування навколо Президента В.Ющенка під час Ради на о. Хортиця (4 червня 2005 р.), де його було проголошено Гетьманом. Реалії сьогодення обумовили формальність цього об’єднання, бо й надалі зберігаються суттєві розбіжності щодо розуміння сутності козацької спадщини та перспектив її відродження (не кажучи про особисті амбіції отаманів та гонитву за “дивідендами” під козацьким прапором).
У роботі відзначено й деякі досягнення сучасного козацького руху. Так, успішно діє Науково-дослідний інститут козацтва при Інституті історії України НАН України (м. Київ), Український військово-козацький інститут ім. Великого князя Святослава” (м. Київ) та Інститут Українського Козацтва (м. Харків). Здійснено спробу використати військово-козацьку термінологію для найменування рангів, посад та структур козацьких громадських об’єднань (при цьому помічається невідповідність як між термінами, так і сутністю історичних та сучасних козацьких структур). Схожі підходи виявлено й стосовно запровадження сучасної козацької уніформи. Окремо виділимо спроби відродження козацьких бойових мистецтв. З огляду на втрату спадковості та під впливами зарубіжних єдиноборств домінують напрямки, що плекають системи бою голіруч (“Спас”, “Бойовий Гопак” тощо). При цьому нагадаємо, що бойове мистецтво козаків мало збройний характер. Такі пріоритети в Україні обстоює “Козацька Вежа”, що співпрацює з аналогічним спортивно-козацьким центром “Пірнач” (діє серед родових козаків Кубані та Дону). Мусимо наголосити й на тому, що більшість учасників сучасного козацького руху взагалі не розуміє вагомості відродження козацької бойової спадщини. Стає зрозумілим намагання заафішувати “козацькість” звичайних видів спорту замість пошуку історичних козацьких аналогів. Попри зазначені негаразди, рух з відродження бойових мистецтв українських козаків триває, виявом чого є не лише кількість шкіл і напрямків, але й проведення різноманітних фестивалів та змагань, що відбуваються у Києві, Запоріжжі (тут пройшов перший загальноукраїнський фестиваль у липні 1997 р.), Львові, Донецьку та інших містах України.
Порівнюючи спроби козацького відродження в Україні та Росії (торкнемося козацького руху на Кубані та Дону з огляду збереження української спадщини серед кубанських козаків та потужності донського козацького формування) зазначимо, що більш ґрунтовними вони є в козацьких регіонах Росії завдяки безперервному родовому зв’язку. Тут має місце й дотримання традиційної системи козацької військово-демократичної практики та відновлення козацької рангово-посадової системи. Доречно відзначити й те, що на відміну від України не помічається масового надання рангів генералів і полковників з огляду на повагу до власної традиції та чіткий контроль за цим відповідних структур. Важливим є й те, що учасники козацького руху не вигадують “додаткових” козацтв чи козацьких військ, а дотримуються усталеної кількості історичних козацьких формувань. Чіткий підхід помічаємо й у питанні козацьких одностроїв – відновлено дореволюційний зразок та запроваджено сучасні різновиди повсякденної та польової уніформи. 
Необхідно мати на увазі й те, що російська центральна влада традиційно намагається повністю контролювати козацький рух, щоб він не набув самостійницького забарвлення зразка революційної доби 1917-1920 рр. Одним із проявів цього стало запровадження з 1995 р. системи “державних козацьких реєстрів”. Козаки, що увішли до згаданих реєстрів, мусять виконувати певні обов’язки перед державними органами (патрульно-охоронна служба, участь у діях загонів Міністерства надзвичайного стану тощо). До речі, відносна малочисельність “реєстровців” свідчить про бажання значної частини нащадків родових козаків залишатись поза відповідним державним контролем.
У дисертації наголошено на тому, що в Росії козацька спільнота завжди асоціювалась із населенням прикордоння, а тому козацька спадщина не сприймається в якості загальнонаціональної (на відміну від України). За таких обставин вона залишатиметься на маргінесі, ще й використовуватиметься в інтересах російської влади, часто всупереч інтересам нащадків козаків (залучення козацьких структур до тиску на Україну під час проблем з о. Тузлою та військових навчань у Криму влітку 2006 р.). В Україні козацька спадщина сприймається в якості загальнонаціонального надбання, що є передумовою для більш повноцінного і масового відродження українських військово-козацьких традицій. Окремо звернемо увагу на зв’язок між козацькою військовою спадщиною та українською національною ідеєю, що обумовлює необхідність корегувати розвиток сучасного козацького руху відповідно до усталених позитивних стереотипів щодо сприйняття козацької минувшини. Захист і правдиве відродження  козацьких традицій мусить посприяти поширенню позитивного сприйняття української національної ідеї в суспільстві. Важливе значення має й сприяння державних структур відродженню прийнятних українських козацьких традицій через розвиток клубно-земляцьких і спортивно-мистецьких об’єднань та використання козацької героїки в національно-патріотичному вихованні молоді. Доречним є й використання елементів козацького бойового мистецтва як у фізичному гартуванні юнацтва, так і бойовій підготовці військовослужбовців.
Таким чином, сучасні спроби відновлення та використання української козацької спадщини (у тому числі й військово-козацьких надбань) являють собою ІІІ період відродження   військових традицій українських козаків у новітню добу. Зазначений процес, попри проблеми і прорахунки,  триває у мирні часи і в незалежній українській державі, що сприятиме його розвитку.
У висновках подано підсумки дисертаційного дослідження та пропонуються рекомендації щодо їх використання. На основі діалектичного розуміння історичного процесу, спираючись на принципи історизму й об’єктивності та системний підхід, застосувавши прийнятні  загальнонаукові та спеціально-історичні методи дослідження, автор вперше визначив і здійснив аналіз військових традицій українських козаків у кінці ХІХ – на початку ХХ ст. та спроб їх відродження в новітню добу, що забезпечить більш цілісне пізнання вітчизняної історії та використання прийнятних військово-козацьких надбань як у сучасному козацькому русі, так і спортивно-мистецькому житті країни. 
Основні результати дослідження:
1. Нащадки українських козаків у кінці ХІХ – на початку ХХ ст. домінували в Кубанському козацькому війську (також мали помітну присутність на Нижньому Дону та Західному Тереку), зберігаючи та розвиваючи військові засади повсякденного життя, бойового та військового мистецтва й відповідного вишколу. Існування усталеної військово-козацької системи мало юридичне підтвердження з боку Російської імперії.
2. Пріоритетні позиції серед козацької військової спадщини посідали козацьке бойове (виявлялось у володінні холодною зброєю) та військове (стосувалось тільки військово-тактичних вмінь, бо традицій військово-стратегічного мистецтва зберегти не вдалось через відповідну політику царату впродовж ХІХ – початку ХХ ст.) мистецтва, виникнення та існування яких обумовлювалось військовими засадами буття привілейованої козацької верстви. 
3. Досягнення українських козаків у військовій тактиці суттєво позначились на розвитку козацьких, російських і польських кінних формуваннях, що виявилось у використанні ними певних військово-тактичних вмінь (“лава”, “кроки”, “батовання” тощо). 
4. Військово-прикладний зміст козацької індивідуальної бойової підготовки та мистецтва в кінці ХІХ – І половині ХХ ст. переважав відповідні досягнення кінноти провідних країн Європи завдяки військовим пріоритетам буття козацької спільноти та тривалості й різноманітності вишколу. У козацькому середовищі володіння холодною зброєю мало виключно військово-прикладний характер, при цьому, ґрунтовність і різноманітність бойових прийомів обумовлювали можливість набуття козацьким бойовим мистецтвом спортивного спрямування шляхом відповідної трансформації.
5. У новітню добу мали місце 3 періоди масштабних спроб відродження військово-козацьких традицій, що закономірно співпали з визначальними подіями новітньої історії України (революційними зрушеннями 1917-1920 рр., Другою світовою війною, становленням та розвитком Незалежної України). Пояснити це можна тим, що визрівання та спроби реалізації української національної ідеї багато у чому залежать від козацької спадщини, яка сприймається в якості важливої складової  згаданої ідеї завдяки спільній історичній пам’яті та особливостям менталітету українців.
6. Перший період відродження військових традицій українських козаків  пов’язаний із революційними зрушеннями 1917-1920 рр. Саме тоді в українських козацьких регіонах, поряд із збереженням власної військової спадщини, мали місце спроби побудови самостійних державних структур за зразком козацької доби. Щодо решти українських регіонів, то тут помічаємо намагання національно-патріотичного проводу та частини населення використати героїчний пафос козацьких часів і окремі елементи військово-козацької уніформи, термінології  тощо. На противагу згаданим силам козацькі надбання намагався використати й більшовицький провід, але пріоритети радянської влади обумовили формальність цих спроб.
7. У 20-ті роки внаслідок поразки українських (самостійних) та козацьких державних утворень було не лише втрачено досягнення з відродження козацьких військових традицій революційних часів, але й через ліквідацію козацької військово-привілейованої верстви відбулось руйнування відповідного середовища. Козацькі військові досягнення, попри їх практичну значимість (зберігалась і в умовах зростання ваги вогневого бою у міжвоєнні роки), не були належним чином використані Червоною армією.  
8. Другий період відродження козацької військової спадщини співпав з подіями Другої світової війни. В цей час мало місце останнє широкомасштабне залучення новостворених козацьких військових формувань до бойових дій на боці Радянського Союзу та Німеччини. У СРСР використовувались лише окремі складові козацької військової організації, бойової підготовки й уніформи (спочатку в козацьких дивізіях, а згодом в ІV Кубанському та V Донському корпусах), що засвідчувало умовність і поверховість козацького відродження. У козацьких формуваннях, що діяли на стороні Німеччини, під впливом німецьких військових стандартів та через занепад родової спадщини, відродження козацьких військових традицій також мало формальний характер (лише у “Козацькому Стані” завдяки присутності частини козаків-емігрантів приділялось трохи більше уваги згаданим традиціям). У формуваннях УПА використання козацької спадщини, в першу чергу, стосувалось пропагування традицій визволення України (військово-прикладне застосування її змісту поступалось підходам як в СРСР, так і в Німеччині). 
9. Третій період відродження українських козацьких традицій став складовою сучасного національно-державного піднесення України. Основними напрямками козацького руху є громадсько-політичний та спортивно-мистецький. Брак знань та недалекоглядність керівників козацьких формувань гальмують трансформацію українських військово-козацьких традицій у прийнятні для сьогодення форми, що призводить до копіювання більшістю козацьких новотворів чужорідних зразків суспільної діяльності та спортивно-мистецького вдосконалення (замість використання досвіду козацького товариства та досягнень бойового мистецтва). Козацька спадщина, завдяки зв’язку з українською національною ідеєю та менталітетом, має значні перспективи для повноцінного відродження за умови відповідності як історичним прототипам, так і потребам сьогодення. Отже, козацький рух в Україні, попри слабкість та брак родового козацького середовища (у порівнянні з аналогічним рухом в Росії), має необхідний потенціал для успішного розвитку. 
Військова спадщина українських козаків, збережена у родовому козацькому середовищі, не лише засвідчили високий рівень їх військово-прикладних досягнень, але й безперервність українських козацьких традицій до початку ХХ ст. Завдяки спільній історичній пам’яті українців в умовах революційних зрушень, військових і політичних потрясінь новітньої доби відбувалось звернення і керівництва, і значної частини українського народу до козацьких надбань. Обізнаність з реальним змістом військової спадщини українських козаків та історичним досвідом її відродження сприятиме розвитку української науки та суспільства.
 Практичне використання результатів дослідження можуть забезпечити такі рекомендації:
–	розробити та включити до навчальних планів історичних факультетів курс з історії українських військово-козацьких традицій;
–	створити науково-дослідницькі центри з військової історії України, а в існуючих відділеннях Науково-дослідного інституту козацтва посилити дослідження військово-козацької тематики;
–	започаткувати науково-експериментальні відділи із використання козацького бойового мистецтва при Міністерстві Оборони України;
–	запропонувати Координаційній раді з відродження козацтва при Президентові України утворити Центр дослідження та пропагування військових традицій українських козаків;
–	забезпечити ширшу підтримку державою наукових досліджень та спортивних заходів з козацької тематики в Україні й за кордоном.
У запропонованій дисертації (з огляду на мету та завдання) здійснено короткий огляд деяких аспектів козацької спадщини, що не належать до військових пріоритетів козацької спільноти, а також побіжно окреслено проблематику української козацької еміграції та долі українських козаків на Кубані. Причиною цього є те, що відповідні питання становлять самостійну наукову проблему й потребують окремих досліджень. 
	
СПИСОК ПУБЛІКАЦІЙ АВТОРА ЗА ТЕМОЮ ДИСЕРТАЦІЇ:
	
а) монографії:
	
1.	Задунайський В. Бойове мистецтво та військова спадщина українських козаків в кінці XIX – на початку XXІ ст.: Монографія. – Донецьк: Норд-Прес – ДонНУ, 2006. – 335 с. (Рец.: Темірова Н. Вповні самостійне та завершене наукове дослідження (рецензія на монографію В.Задунайського “ Бойове мистецтво та військова спадщина українських козаків в кінці XIX – на початку XXІ ст.” – Донецьк: Норд-Прес – ДонНУ, 2006. – 335 с.) // Схід. – Донецьк,2006. – № 5. – С.111).
2.	Задунайський В., Чухліб Т. Громадські ініціативи щодо відродження козацтва в сучасній Україні // Історія Українського Козацтва. Нариси: У 2 Т. / Редкол.: В.А.Смолій (відп. ред.) та ін. – К.: Вид. дім КМА, 2007. – Т.ІІ. – С.478-488. (Особисто автору належить 50%).

б) статті у наукових фахових виданнях:

3.	Задунайський В. Пантелюк М. Історія відродження українського козацтва на Донеччині (1988-1998) // Схід. – Донецьк, 2000. – №1. – С.41-48. (Особисто автору належить 85%. – С.41-46, 48).
4.	Задунайський В. Вплив українських військово-лицарських традицій на козацький устрій минулих часів і сьогодення // Схід. – Донецьк, 2001. – №4. – С.57-60.
5.	Задунайський В. “Донецький курінь” – осередок відродження українських козацько-лицарських традицій в Донецьку // Історія України. Маловідомі імена, події, факти. – Вип.18. – Київ – Донецьк: Вид-во ДонНУ, 2001. – С.255-261.
6.	Задунайський В. Роль козацько-лицарської спадщини у визначенні української національної ідеї // Наука. Релігія. Суспільство. – Донецьк, 2002. – № 4. – С.80-85.
7.	Задунайський В. Історичний огляд впливу військово-лицарського мистецтва на українські козацькі прізвища минулих часів та сьогодення // Історичні і політологічні дослідження. / Гол. ред. П.В.Добров. – Донецьк, 2002. – №2. – С.159-166.
8.	Задунайський В. Вплив козацьких військових традицій на становлення Збройних Сил Української Держави Гетьмана П.Скоропадського // Історичні і політологічні дослідження. / Гол. ред. П.В.Добров. – Донецьк, 2003. – №3/4. – С.98-104.
9.	Задунайський В. Використання козацьких військових традицій у легіоні “Українські Січові Стрільці” // Наука. Релігія. Суспільство. – Донецьк, 2003. – №1. – С.136-142.
10.	Задунайський В. Відродження української козацької спадщини Вільним Козацтвом: аналіз-співставлення з історичними та тогочасними козацькими формуваннями // Наукові записки Тернопільського ДПУ ім. В. Гнатюка. Серія: Історія / За заг. ред. М.М.Алексієвця. – Вип.3. – Тернопіль: ТДПУ, 2003. – С.107-110.
11.	Задунайський В. Бойова підготовка європейської кінноти та козаків (кінець ХІХ ст. – початок ХХ ст.) // Проблеми історії України ХІХ – початку ХХ ст. – Вип.VIII. – К.: Ін-т історії України НАН України, 2004. – С.135-143.
12.	Задунайський В. Пріоритетність збереження козацького військового товариства перед зв’язком із певною територією чи політичним та релігійним патронатом // Наука. Релігія. Суспільство. – Донецьк, 2004. – №1. – С.31-34.
13.	Задунайський В. Козацькі учбові збори початку ХХ ст. – центри вишколу з козацького військового та бойового мистецтва // Український історичний збірник / Гол. ред. В. Смолій. – Вип.7. – К.: Ін-т історії України НАН України, 2004. – С.268-279.
14.	Задунайський В. Бойовий вишкіл Червоної кінноти 1920 – 1930-х рр. XX ст. // Наукові праці історичного факультету Запорізького Державного університету. – Вип.ХІХ. – Запоріжжя, 2005. – С.244-247.
15.	Задунайський В. Володіння холодною зброєю в польській та козацькій кавалерії під час Першої світової війни // Схід. – Донецьк, 2006. – №3. – С.70-73.
16.	Задунайський В. Традиційне бойове мистецтво українських козаків та сучасне козацьке відродження на Донеччині // Нові сторінки історії Донбасу: Зб. статей. – Кн. 12 / Гол. ред. З.Г.Лихолобова. – Донецьк: Вид-во ДонНУ, 2006. – С.187-194.
17.	Задунайський В. Історичний огляд вишколу європейської кінноти з володіння холодною зброєю в 20-30-х рр. ХХ ст. та козацькі традиції // Наукові праці: Науково-методичний журнал. Т.52. – Вип.39. Історичні науки. – Миколаїв: Вид-во МДГУ ім. П. Могили, 2006. – С.67-72.
18.	Задунайський В. Використання українських військово-козацьких традицій під час ІІ Світової війни // Історичні і політологічні дослідження / Гол. ред. П.В.Добров. – Донецьк, 2006. – №1/2. – С.174-182.
19.	Задунайський В. Використання “лави” козацькою і польською кавалерією напередодні та під час Першої світової війни  // Проблеми історії України ХІХ – початку ХХ ст. – Вип.ХІІ. – К.: Ін-т історії України НАН України, 2006. – С.262-267.
20.	Задунайський В. Вплив козацької спадщини на розвиток військового вишколу української кінноти на початку 20-х рр. ХХ ст. // Схід. – Донецьк, 2006. – № 6. – С.81-83.
21.	Задунайський В. Порівняння основ кінної підготовки українських козаків та кавалеристів Війська Польського і Червоної армії // Наука. Релігія. Суспільство. – Донецьк, 2006. – №4. – С.59-65.
22.	Задунайський В. Бойова підготовка української кінноти в 1922 р. у військових таборах на території Польщі: вишкіл у володінні пікою // Наукові праці історичного факультету Запорізького Державного університету. – Вип. ХХ. – Запоріжжя, 2006. – С.210-214.
23.	Задунайський В. Військово-кавалерійська підготовка молоді в СРСР та Польщі у міжвоєнні часи та козацька спадщина // Український селянин: Зб. наук. праць / За ред. А.Г.Морозова. – Черкаси: Черкаський національний університет ім. Б.Хмельницького, 2006. – Вип. 10. – С.167-171.
24.	Задунайський В. Військово-козацька спадщина та бойовий вишкіл кавалерії на межі ХІХ-ХХ ст. у працях європейських військових фахівців та науковців кінця ХІХ – 30-х рр. ХХ ст. // Історичні і політологічні дослідження / Гол. ред. П.В.Добров. – Донецьк, 2006. – №3/4. – С.37-41.
25.	Задунайський В. Вплив української спадщини на військово-організаційну систему Кубанського козацького війська // Історичні і політологічні дослідження / Гол. ред. П.В.Добров. – Донецьк, 2007. – №1/2. – С.24-28.
26.	Задунайський В. Проблеми трансформації бойового мистецтва українських козаків у спортивно-мистецькому напрямку за новітніх часів // Бористен. – Дніпропетровськ, 2007. – №2. – С.35-36; №3. – С.25-28.

Публікації, в яких додатково відображені результати дисертаційного дослідження:

27.	Задунайський В. Козацько-лицарське мистецтво – сутність української козацької спадщини // Донецький Вісник НТШ. – Т.1. – Донецьк: Український культурологічний центр, 2001. – С.76-80.
28.	Задунайський В. Родові козаки і сучасне відродження української козацької спадщини // Запорозька Старовина. – Вип.2. – Київ – Запоріжжя: Вид-во ВАТ “МоторСіч”, 2002. – С.287-296.
29.	Задунайський В. Особливості відродження козацьких військово-лицарських традицій на Донеччині і на Дону // Донецький Вісник НТШ. – Т. 8. – Донецьк: Східний видавничий дім, 2005. – С.155-161.
30.	Задунайський В. Шабля у тренованій руці // Нащадки козаків у Донбасі: нариси / Упоряд. А.З.Дідова. – Донецьк: Донбас, 2005. – С.276-280.
31.	Задунайський В. Військові традиції українських козаків на Донеччині // Роль козацтва в історії Донецького регіону. Зб. статей / За ред. О.І.Чернишової. – Донецьк: “Каштан”, 2006. – С.14-22.
32.	Українське козацтво: Мала енциклопедія / Кер. авт. колект. Ф.Г.Турченко; Відпов. ред. С.Р.Лях. – Київ: Генеза; Запоріжжя: Прем’єр, 2002. – 568с.: іл., карти. (Співавтор. 15 статей.).
33.	Українське козацтво: Мала енциклопедія / Кер. авт. колект. Ф.Г.Турченко; Відпов. Ред. С.Р.Лях. – Київ: Генеза; Запоріжжя: Прем’єр, 2006. – 672с.: іл., карти. (Співавтор. 29 статей.).
34.	Задунайський В. Донецьке історико-етнографічне товариство “Курінь” – первісток українського молодіжного культурно-просвітницького руху на Донеччині // Музейні засоби з народознавства: Матеріали обласного семінару / За ред. Т.В.Ілляшенко. – Донецьк: ДОКМ, 1998. – С.8-10.
35.	Задунайський В. Козацько-лицарське бойове мистецтво – складова українського відродження в контексті об’єднання Німеччини як одного з виявів загального європейського піднесення 90-х рр. ХХ ст. // “Объединение Германии в контексте мировой истории и культуры”: Материалы международной научной конференции. – Донецк: КП “Центр Поддержки Бизнеса”, 2000. – С.131-133.
36.	Задунайський В. Лицарсько-спортивне товариство “Козацька Вежа” як форма виховання етно-національної ідентифікації молоді // “Роль студентства, як авангардної групи в розбудові Української держави”: Збірник статей Всеукраїнської науково-практичної конференції. – Донецьк: “Східне Українське Братство”, 2001. – С.36-39. 
37.	Задунайський В. Рангово-посадова система та її позначення на військовій уніформі українських збройних сил (1917-1920 рр.): поєднання історичної козацької спадщини з новітніми впливами німецької та австро-угорської військових систем // Немцы Приазовья и Причерноморья: история и современность (к 200-летию переселения): Материалы международной научной конференции. – Донецк: “Алекс”, 2003. – С.290-297.
38.	Задунайський В. Відродження козацько-лицарських традицій в сучасній Україні // Матеріали V конгресу Міжнародної асоціації україністів. Історія: Збірник наукових статей. Частина 3. – Чернівці: Рута, 2005. – С.315-318.
39.	Задунайський В. Соборницький зміст відродження козацьких військових традицій в Україні за новітніх часів // “Знаки питання в історії України: українська історія у європейському контексті”: Збірник матеріалів ІІ Міжнародної конференції. – Ніжин: Вид-во НДУ ім. М.Гоголя, 2005. – С.159-162.
40.	Задунайський В. Бойове мистецтво українських козаків як прояв військової традиції // Праці наукової конференції ДонНУ за підсумками науково-дослідної роботи за період 2003-2004 рр. Секція історичних наук. – Донецьк: Вид-во ДонНУ, 2005. – С.32-33.
41.	Задунайський В. Використання української пісенної спадщини та козацького бойового мистецтва під час викладання спецкурсів з історії України // “Тенденції та перспективи сучасної університетської освіти”: Матеріали науково-методичної конференції Донецького національного університету / За ред. акад. НАН України В.П.Шевченка. – Донецьк: ТОВ “Юго-Восток, Лтд”, 2006. – С.212-214.
42.	Методичні вказівки та рекомендації до вивчення спецкурсу “Історія Українського Козацтва” / Склав В.Задунайський. – Донецьк: “Східний часопис”, 2000. – 13 с.
43.	Ерашов В., Задунайский В. Пособие по казачьему боевому искусству. – Ростов-н/Д.: Гефест, 2003. – 135 с. (Особисто автору належить 30 %. – С.35-53, 80-110). 
44.	“Із козацької минувшини” (спогади українських кубанських козаків) / Ред., вступ. слово та упоряд. В.В.Задунайського. – Донецьк: ООО “Норд Компьютер”, 2006. – 32 с.

АНОТАЦІЇ

	Задунайський В.В. Військові традиції українських козаків у кінці ХІХ – на початку ХХ ст. та їх відродження в новітню добу – Рукопис.
	Дисертація на здобуття наукового ступеня доктора історичних наук за спеціальністю 07.00.01. – історія України. – Донецький національний університет, 2007.
	У дисертації вперше здійснено комплексне дослідження військових традицій українських козаків на зламі ХІХ – ХХ ст., що зберігались у родовому козацькому середовищі (перш за все на Кубані) та були підставою для його військово-привілейованого статусу. Визначено основний зміст військово-козацької спадщини (військові пріоритети повсякденного життя, специфічна військова система, бойове та військове мистецтво). Доведено, що завдяки систематичному вишколу з бойового та військово-тактичного мистецтва українські козаки переважали відповідний зміст військово-прикладної підготовки  європейської кінноти. Глибинний зв’язок української національної ідеї з козацькою спадщиною обумовив звернення до її досягнень (у першу чергу військових) у визначальні моменти новітньої історії України. Визначено 3 періоди відродження українських військово-козацьких традицій (під час революційних зрушень 1917-1920 рр., Другої світової війни та становлення Незалежної України). З’ясовано, що дійсне відродження військових традицій українських козаків можливе за умови обізнаності з їх реальним змістом і після здійснення трансформації відповідно до вимог розвитку суспільства. Завершується дисертація низкою рекомендацій щодо сучасного відродження українських військово-козацьких традицій.
Ключові слова: військові традиції українських козаків, родове козацьке середовище, військово-козацька спадщина, бойове мистецтво, військово-тактичне мистецтво, Україна, трансформація, відродження.

Задунайский В.В. Военные традиции украинских казаков в конце ХІХ – в начале ХХ ст. и их возрождение в новейшее время – Рукопись.
Диссертация на соискание ученой степени доктора исторических наук по специальности 07.00.01. – история Украины. – Донецкий национальный университет, 2007.
	В диссертации впервые проведено комплексное исследование военных традиций украинских казаков на рубеже ХIХ – ХХ веков, сохранившихся среди родовых кубанских казаков (в меньшей мере среди малой части донских и терских). Выяснено, что данные традиции играли важную роль в жизни казачьего сообщества и способствовали признанию и сохранению военно-привилегированного положения казачьего сословия в Российской империи. Определено основное содержание казачьего воинского наследия (военные приоритеты повседневной жизни казака и казачьего общества, специфическая военно-организационная система, боевое и военное искусство, самодостаточная система военно-прикладной подготовки, особое вооружение и униформа). Выявлено, что основой боевого искусства украинских казаков было владение холодным оружием (шашкой, пикой, штыком и кинжалом). Доказано, что благодаря систематическому изучению боевого и военно-тактического (традиции военной стратегии в условиях жесткого подчинения крупных казачьих формирований соответствующим имперским военным структурам сохранить не удалось) искусства, а также используя богатый боевой опыт, украинские казаки превосходили соответствующую военно-прикладную подготовку европейской кавалерии. Подтверждением  этого является заимствование определенных военно-тактических приемов российской и польской армейской кавалерией. 
Глубинная связь украинской национальной идеи с казачьим наследием определила обращение к ее достижениям (в первую очередь военным) как представителей политической элиты, так и значительной части украинского народа в определяющие моменты новейшей истории Украины. Выделено 3 периода возрождения украинских военно-казачьих традиций (во время революционных потрясений 1917-1920 гг., Второй мировой войны и становления Независимой Украины). Определено, что наиболее комплексное и широкомасштабное возрождение и использование казачьего военного и политического наследия имело место в период революции 1917-1920 гг., когда еще сохранялась полноценная казачья среда (на землях соответствующих войск) и важную роль играло использование казачьих военно-прикладных достижений. В региональном отношении наиболее успешно сохранялись и развивались соответствующие традиции на Кубани, в меньшей мере – на территории Надднепрянской Украины (попытки создания Вольного Казачества; использование основ казачьей организации, военной терминологии, образцов одежды и опыта военной подготовки при создании как государственных, так и повстанческих воинских формирований). Доказано, что в результате уничтожения традиционного казачьего сообщества произошло разрушение соответствующей военно-прикладной системы, достижения которой не были полной мерой использованы в Красной армии. Подтверждено, что в годы Второй мировой войны попытки возрождения военно-казачьих традиций в значительной степени зависели как от политических интересов СССР и Германии, так и новых требований военного конфликта (уменьшение роли пехоты и, особенно, кавалерии в связи с ростом значения огневого боя и бронетанковых войск). В связи с этим, воссозданные казачьи формирования (действовали на стороне как Советского Союза, так и Германии) только отчасти смогли использовать предыдущие боевые достижения казаков. В Украинской Повстанческой Армии обращение к военно-прикладному наследию украинских казаков получило меньший размах (отсутствовали крупные казачьи формирования), но при этом имело место использование казачьей терминологии для наименования  элементов военно-организационной структуры и соответствующих должностей. Сопоставлено попытки возрождения казачьих воинских традиций в современной Украине и России, что позволило выявить как недостатки, так и успехи украинского казачьего движения. Определено, что современное казачье движение в Украине условно можно разделить на общественно-политическое и спортивно-культурное. При этом, общественно-политическое направление, в значительной мере, зависит от политической конъюнктуры и социально-экономической ситуации в стране. Спортивно-культурное направление испытывает на себе влияние популярных стереотипов восточных и западных боевых искусств. Обращено внимание на то, что действительное возрождение воинских традиций украинских казаков в наше время возможно только при наличии знаний об их содержании и после проведения соответствующей трансформации, учитывающей как уровень общественного развития, так и характер жизнедеятельности конкретного индивидуума. 
С целью способствования оздоровлению и активизации современного возрождения украинских военно-казачьих традиций в конце диссертации приведено ряд практических рекомендаций.
Ключевые слова: военные традиции украинских казаков, родовые казаки, военно-казачье наследие, боевое искусство, военно-тактическое искусство, Украина, трансформация, возрождение. 

Zadunaisky V.V. Military traditions of Ukrainian Cossacs at the end of the XIX-th. c. – at the beginning of the XX-th. c. and their revival  in the modern time. The manuscript. 
Thesis for the Doctor’s Degree in History, speciality 07.00.01 – History of Ukraine. – Donetsk National University, 2007.
Complex research of Ukrainian Cossacs’ military traditions at the borderline of the XIX-th. – XX-th. cc., preserved among patromonial cossacs (first of all among Kuban ones) and being basis of their military-priveledged status is carried out for the first time. The main content of Cossac military heritage (military priorities of routine life, specific military system, martial and warcraft art) is defined. It is proved that due to systematic studying of martial and military-tactic art, Ukrainian Cossacs  excelled corresponding training of European cavalry. Deep link of Ukrainian national idea with Cossac heritage has defined applying to its achievements (first of all, military one) at definite moments of the newest history of Ukraine. There were defined 3 periods of military-Cossac traditions’ revival (during revolutionary 1917-1920 events, of the Second World War and development of independent Ukraine). It is defined that true revival of military traditions of Ukrainian Cossacs is possible at presence of knowledge about its content and after conducting of transformation in accordance with the level of public development. A range of recommendations for development of Ukrainian military-cossac traditions is produced in the last chapter of dissertation.
Key words: military traditions of Ukrainian Cossacs, patromonial cossacs, military-cossac heritage, martial art, military-tactical art, Ukraine, transformation, revival.