НАЦІОНАЛЬНА АКАДЕМІЯ НАУК УКРАЇНИ
ІНСТИТУТ ІСТОРІЇ УКРАЇНИ

Кіян Олександр Іванович

								УДК 930.1:(477-25) (18/19) 

Володимир Антонович
як історик й основоположник київської
історичної школи в українській історіографії
другої половини ХІХ – поч. ХХ ст.

07.00.06 – Історіографія, джерелознавство
та спеціальні історичні дисципліни

Автореферат
дисертації на здобуття наукового
ступеня доктора історичних наук

Київ – 2008

Дисертацією є рукопис.

Робота виконана у відділі історії України ХІХ – поч. ХХ ст. Інституту історії України НАН України.

Науковий консультант: доктор історичних наук, професор, 
член-кореспондент НАН України 
РЕЄНТ Олександр Петрович,
Інститут історії України НАН України, 
заступник директора, завідувач відділу історії
України ХІХ – поч. ХХ ст. 
Офіційні опоненти:        доктор історичних наук, професор
ДМИТРІЄНКО Марія Федорівна,
Інститут історії України НАН України, с.н.с.
відділу української історіографії та спеціальних історичних дисциплін, заслужений діяч науки і техніки України;
доктор історичних наук, професор
РАФАЛЬСЬКИЙ Олег Олексійович,
Апарат Верховної Ради України, перший
заступник завідувача секретаріату;
доктор історичних наук, професор
КАЗЬМИРЧУК Григорій Дмитрович,
Київський національний університет ім. Т.Шевченка,
завідувач кафедри історії для гуманітарних факультетів.

Захист відбудеться “28” березня 2008 р. о 14 годині на засіданні спеціалізованої вченої ради Д 26.235.01. в Інституті історії України НАН України за адресою: м. Київ, вул. Грушевського, 4.
З дисертацією можна ознайомитися в бібліотеці Інституту історії України НАН України (01001, м. Київ, вул. М.Грушевського, 4).

Автореферат розісланий “27” лютого 2008 р.

Учений секретар спеціалізованої вченої ради
доктор історичних наук, професор			        Гуржій О.І.

ЗАГАЛЬНА ХАРАКТЕРИСТИКА РОБОТИ
Актуальність теми дослідження. Звернення до минулого для осмислення сучасного стану української нації вимагають усвідомлення тієї ролі, яку відіграли діячі культури, серед яких було й немало істориків, у виробленні провідних ідей українського буття. Стає усе більш очевидним, що історична пам’ять народу, акумульована в історіографії, виступає консолідувальним фактором, усвідомленням цілісності та спадкоємності вітчизняного історичного процесу. “Історіографія, – стверджував М.Грушевський, – взагалі відіграє велику роль в культурнім і спеціально – в національному житті. Недурно її називають “самосвідомістю” народу. Але в історії деяких народів, особливо покривджених історією – як от наш український, історіографія (й історія літератури, що являється другою стороною того самого діла) відіграла роль прямо таки колосальну”.
Праці видатних національних істориків минулого засвідчують сталий інтерес до української історіографії з боку як науковців, так і широкого читацького загалу. Водночас їх використання вимагає й більш прискіпливого аналізу змісту з погляду не тільки політичної кон’юнктури, але й сучасних науково-світоглядних та загальноцивілізаційних вартостей. Вивчення персоналій необхідне також для проникнення в суть історичних концепцій, всебічної оцінки ролі й місця конкретних істориків у розвитку знань, для з’ясування міри їхнього впливу на подальшу еволюцію різних напрямів і відтворення картини загального процесу розвитку національної історичної науки.
У зазначеному контексті особливо показовою є постать одного з провідних ідеологів і діячів національного руху, видатного вченого – Володимира Антоновича, творчість якого знаменує цілий етап в еволюції української історичної думки. В останнє десятиліття спадщина історика переживає своєрідний ренесанс, свідченням чого є перевидання його праць, а також поява досліджень різних аспектів життя, громадсько-політичної і наукової діяльності. Результатом цього процесу є складання досить широкої літературної бази, що об’єктивно створило підстави для більш загального синтезу, насамперед в осмисленні ідейного змісту історичної концепції, методології творчості Антоновича та Київської історичної школи, визначення їхнього місця в еволюції, як національної, так і загальноєвропейської історіографії.
Вивчаючи праці Антоновича та створеної ним неформальної організації дослідників вітчизняної науки, ми повністю усвідомлюємо, що їхня наукова діяльність і творчість здійснювалась у межах відмінного від сьогодення культурного універсуму й соціуму. Відповідно в пам’ятках історичної думки зазначеного періоду знайшли розкриття різноманітні громадсько-політичні та ідейно-національні теорії. Їхній розгляд у дусі нових світоглядних і методологічних орієнтирів сучасного українознавства допомагає краще зрозуміти гносеологічні та соціокультурні функції не лише історичних знань, але й природу постання ідейного аспекту досліджень, розширює уявлення про особливості та деякі закономірності процесу складання національної ідентичності й історичної самосвідомості українського суспільства. Інтерпретація на прикладі творчості Антоновича та Київської історичної школи, однієї з переломних епох в історії України, коли закладалися основи сучасної української культури, уможливлює наблизитися до розуміння реалій національного будівництва й суспільного життя.
Зв’язок роботи з науковими програмами, планами, темами. Обраний напрям дослідження безпосередньо збігається з планами роботи відділу “Історії України ХІХ – поч. ХХ ст.” Інституту історії України НАН України (Тема: “Влада і суспільство на українських землях у ХІХ – на початку ХХ ст.” Державний реєстраційний номер 01 05 И 000284) та відділу “Історіографії” Інституту історії України НАН України (Тема: “Історія української історичної науки: методологія, джерела та персоналії”. Державний реєстраційний номер 01 06 И 002971).
Об’єктом дослідження є історіографічний процес в Україні, що відображає історію історичної науки як процес поєднання творчості видатних учених і колективного співробітництва істориків у формі наукової школи.
Предметом вивчення став комплекс писемних текстів, повністю або частково присвячених історії України, створених Антоновичем та осередком його учнів – представників Київської історичної школи.
Хронологічні рамки дослідження охоплюють 1860 – 1908 рр., коли українська історіографія, інтегруючи здобутки вітчизняної та європейської науки й культури, досягає справжнього самовизначення, остаточно кристалізується із синтезу українства й вступає в стадію національної інституціоналізації.
Мета роботи полягає у комплексному дослідженні наукової спадщини одного з творців національно-демократичної концепції історії України Володимира Антоновича та його діяльності з розбудови Київської історичної школи в контексті розвитку вітчизняного історіографічного процесу.
Для досягнення цієї мети автор визначив наступні дослідницькі завдання:
–	Виявити основні тенденції й особливості становлення національної історичної науки зазначеного періоду.
–	На прикладі діяльності Антоновича показати роль громадсько-національного фактора у створенні концепції історії України.
–	З’ясувати витоки та зміну сцієнтистського світогляду Антоновича як результату трансформації головних ідейно-методологічних напрямів у розвитку загальноєвропейської історичної думки.
–	На основі співставлення творчості попередників на ниві української історіографії (М. Максимович, М. Іванішев, М. Костомаров) показати їхню роль у становленні Антоновича як історика України.
–	Визначити внесок Антоновича в націософію і методологію історії та значення його теоретичних узагальнень для поглибленого осмислення українського історичного буття.
–	На основі аналізу проблеми періодизації та ключових положень щодо національної історії показати Антоновича як одного з творців національно-демократичної концепції історії України.
–	З’ясувати міру впливу історичної творчості Антоновича на процес “відпольщення” та перетворення української історії у самостійну галузь наукового пізнання.
–	Окреслити головні принципи викладацько-організаційної діяльності Антоновича в контексті постання першої національної неформальної наукової інституції – Київської історичної школи.
–	Проаналізувати ідейно-політичні й методологічні позиції Київської історичної школи Антоновича.
–	Дослідити зміну уявлень адептів школи Антоновича на завдання, предмет, джерельну основу, тематику студій з історії українського й інших східнослов’янських етносів.
–	Ідентифікувати проблему взаємозв’язку української національної і всеслов’янської історіографій у контексті діалектики культурних домінувань (польська та російська перспективи).
–	З позицій континууму простежити елементи наступності в історичних дослідженнях та зміну парадигм і концептуальних засад на різних етапах національного історіографічного процесу.
Методологічну основу дисертації становлять загальновизнані теоретичні положення про природу історичного пізнання, соціальні аспекти, норми й цінності історичної науки, етики вченого та його відповідальність перед суспільством. Цей процес реалізується на основі поєднання трьох дослідницьких принципів – науковості, об’єктивності й історизму. Принцип історизму передбачає зорієнтованість на розуміння, пізнання минулої епохи та людини в категоріях культури, матеріальних та ідейних обставин. Головні положення науковості реалізуються через впровадження теоретико-методологічної реконструкції світогляду історика як можливої противаги суто описовому методу вивчення історіографічного процесу. Ведучи мову про принцип об’єктивізму в системі дослідження, автор солідарний з положенням відомого західноєвропейського фахівця в галузі теорії й історії історичної науки Й. Рюзена (Німеччина), викладеним у доповіді “Відповідальність історика: міф і історична реконструкція” на ХХ Міжнародному конгресі історичних наук у Сіднеї (2005 р.), де у зверненні до сучасних національних учених стверджується думка, що об’єктивність, до якої прагне історик, означає лише “чесний виклад і реконструкцію наукового пізнання минулого без створення на основі сучасних політичних реалій нового історіографічного міфу”.
Робота має комплексно-історіографічний і міждисциплінарний характер. Її концептуальні засади ґрунтуються на основах традиційних наук: історії, історіографії, філософії історії, соціології, етнології, а також на ідеях аналітичного наукознавства. Автор ураховував сучасні досягнення гуманітарних наук, пов’язані з визнанням паралельного існування різних наукових парадигм, обумовлених конкретними соціокультурними та національними чинниками, а також суб’єктивними рисами дослідника. Використання принципу монодисциплі-нарності у взаємодії з полідисциплінарним підходом у дослідженні наближає створення моделі постання концепцій національної історії і розуміння систем асіативної творчості в історичній науці.
У дисертації автор послуговувався як традиційними, так і новітніми методами історіографічного дослідження: хронологічно-проблемним, періодизації, ретроспективним, системно-структурним, кореляційним, контент-аналізу. Дескриптивний та кволітативний методи застосовані при написанні вступної, джерелознавчої та історіографічної частин роботи, у той час як нарративний метод використовувався для реконструкції історіографічного процесу певної історичної епохи.
Ключовим положенням при осмисленні методологічних принципів творчості Антоновича та його історичної школи є з’ясування міри їхньої відповідності характеру еволюції сучасної вченому європейської історичної науки. Для реалізації цього завдання впроваджено метод історіографічної компаративістики з паралелями стосовно сусідніх слов’янських, насамперед, польської і російської історіографій та західноєвропейської історіософії і методології історії. Широке використання ретроспективної методи покликане виявити в явищах історичного життя елементи того, що становить сегмент української національної історіографії. Саме поняття “українська національна історіографія” використано для позначення нового типу історіописання, пов’язаного з усвідомленням єдності та самодостатності українського етнічного масиву та його місця в історичному процесі.
Наукова новизна роботи полягає у тому, що в ній:
–	здійснено комплексне дослідження історико-наукової спадщини Володимира Антоновича в контексті постання української національної історіографії;
–	по-новому, з урахуванням усього комплексу наявних джерел, у тому числі вперше введених у науковий обіг, розглядаються ідейні принципи й методологічні засади історичної творчості Антоновича;
–	визначаються, з урахуванням специфіки розвитку історіографічного процесу в Україні фактори, що зумовили діяльність Антоновича в розробці концепції національної історії;
–	доведено, що процес становлення історичного світогляду Антоновича має кілька поліваріантних вимірів – сцієнтистський, громадсько-політичний та національний, що з позицій методологічної доцільності повинен розглядатися в системі послідовного переходу різних контекстів взаємозв’язувального впливу;
–	констатується, що польський ранній романтизм з його чітко вираженою національною основою здійснив вирішальний вплив на процес формування демократичних уподобань Антоновича. Концептуальні ідеї Й. Лелевеля, А. Морачевсього та інших адептів республіканізму в польській романтичній історіографії позначилися на ідейному змісті студій з української історії, визначили в окремих випадках тематичний діапазон та методику досліджень;
–	у контексті творчості Антоновича вперше розглянуто внесок “української історичної школи” в польській історіографії (М. Грабовський, К. Шайноха, О. Яблоновський та ін.) у дослідження історії України;
–	визначено міру впливу попередників на ниві української історіографії (М. Максимовича, М. Іванішева, М. Костомарова) для становлення Антоновича як історика України;
–	на прикладі творчості Антоновича та його наукових послідовників показано процес зміни концептуально-теоретичних і методологічних постулатів, перехід від романтизму до позитивізму в українській історіографії другої половини ХІХ століття;
–	досліджено вирішальну роль Антоновича у “відпольщенні” української історії та його участь у польсько-українській історіографічній конфронтації другої половини ХІХ століття як рішучу спробу подолати історичні стереотипи стосовно польсько-українських історичних взаємин;
–	констатується положення, що основою національної історичної концепції Антоновича була общинна теорія та ідея “українського демократизму”;
–	через призму історіософії та націології, розроблених ученим для обґрунтування осібності вітчизняного історичного процесу, досліджено головні положення національно-демократичної концепції історії України;
–	стверджується теза, що концепція національної історії Антоновича має виразний характер антидержавного спрямування, оскільки вчений шукає об’єкт історії в українській масі, у її стихійних, малосвідомих поривах боротьби із становими привілеями, бюрократизмом і централізмом;
–	уперше зроблено системний аналіз історіографічної спадщин Антоновича, що створює більш повне уявлення про спектр зацікавлень історика в кожний осібний проміжок наукової діяльності, ставлення до різних напрямів і шкіл, а також засвідчує характер власної дослідницької позиції;
–	на основі розробленої автором функціональної логіко-лінгвістичної моделі “наукова школа в історіографії” визначено головні принципи виникнення першої неформальної організації національних істориків – Київської історичної школи Антоновича;
–	показані головні етапи еволюції Київської історичної школи Антоновича, починаючи з 70-х років ХІХ ст. і закінчуючи початком ХХ ст., коли організація перестала відігравати панівну роль в українській національній історіографії;
–	внесено істотні корективи в інтерпретацію політичного підґрунтя Київської історичної школи, яке, на думку автора, уособлено ідеологією народництва й федералізму;
–	доведено, що в методологічному ракурсі дослідження адептів школи збудовані на засадах як позитивістської теорії, так й елементах суб’єктивно ідеалістичних конструкцій, що дає підставу вести мову про специфіку цієї наукової організації не лише в національній, але й всеслов’янській історіографії;
–	спростовуються історіографічні стереотипи щодо визначення ролі Антоновича та його наукової школи для подальшого історичного пізнання в Україні.
Практичне значення одержаних результатів дисертаційного дослідження полягає у поглибленні наукового вивчення процесу розвитку української національної історіографії. Її матеріали можуть використовуватися при підготовці загальних та спеціальних курсів з історії, історіографії, політології, історіософії, методології історії та джерелознавства; у вузівській діяльності при опрацюванні лекційних курсів, семінарів, навчальних посібників і підручників.
Спираючись на результати дослідження, автором були прочитані університетські спецкурси “Історія України в польській історіографії”, “Методологія історії”, “Історія України в російській історіографії” на історичному факультеті Кіровоградського державного педагогічного університету імені Володимира Винниченка.
Апробація результатів. Основні положення, концептуальні засади й підсумки дослідження доповідались автором на дев’яти республіканських і міжнародних конференціях. Важливість концептуального переосмислення історичної спадщини Антоновича викладено в доповіді “Формування наукового світогляду й становлення Володимира Антоновича як історика України” на засіданні “Першої Академії пам’яті професора Володимира Антоновича” (Київ, 1993).
Вияв ідей польської романтики та участь Антоновича в польсько-український наукових взаєминах розглядаються у доповіді “Антонович і польсько-українська конфронтація в історіографії” на зібранні “ІІІ Академії пам’яті Антоновича” (Київ, 1996).
Аспекти ідейного впливу М. Максимовича на творчість В. Антоновича та його історичної школи знайшли розкриття в доповіді на науково-практичній конференції з нагоди 200-річчя народження М. О. Максимовича (Переяслав-Хмельницький, 2004).
Про ставлення Антоновича до російської історіографічної спадщини доповідалося на міжнародній науково-практичній конференції “Україна і Росія: досвід історичних зв’язків та перспективи співробітництва” (Дніпропетровськ, 2004).
Головні положення дослідження автора щодо історіософії та націології Антоновича доповідалися на науково-практичній конференції “Еліта і цивілізаційні процеси формування нації” (Київ, 2006).
Публікації. Фактичний матеріал, висновки й теоретичні узагальнення дослідження висвітлені в індивідуальній монографії обсягом 23,5 друк. арк., у колективному посібнику з історії України ХІХ – поч. ХХ ст. (25,2 друк. арк.) і 30 статтях та інших  наукових публікаціях обсягом понад 22 друк. арк. 
Структура дисертації обумовлена специфікою історіографічного дослідження та метою і завданнями опрацювання теми. Робота складається зі вступу, п’яти розділів, висновків (обсяг 404 сторінки), списку джерел та літератури (69 сторінок, 854 найменувань). Загальний обсяг – 473 стор.

ОСНОВНИЙ ЗМІСТ РОБОТИ

У вступі здійснено загальну постановку проблеми, обґрунтовано важливість та актуальність її вивчення, хронологічні межі, розкрито зв’язок з напрямами наукових досліджень сучасної історіографії, визначено предмет та об’єкт дослідження, сформульовано його мету та конкретні завдання, охарактеризовано теоретико-методологічну основу, розкрито наукову новизну дисертації та практичне значення отриманих результатів, подано інформацію про наукову апробацію дослідження.
Перший розділ – “Історіографічні, джерелознавчі та теоретико-методологічні проблеми дослідження” складається з трьох підрозділів. У першому підрозділі “Володимир Антонович й Київська історична школа в історіографії: етапи і стан наукового дослідження теми” міститься історіографічний аналіз теми. Доводиться, що процес осмислення творчості Антоновича здійснювався в межах трьох досить чітко виражених хронологічно етапах історіографічних досліджень. Перший з них, який припадає на другу половину ХІХ ст., пов’язаний переважно з відгуками й рецензіями сучасників на осібні твори Антоновича, реакцією на постановку проблем щодо осмислення історії України. Особлива увага приділена аналізу творчості Антоновича з боку найвизначніших авторитетів у сфері тогочасного українства: М.Максимовича, М.Костомарова, М.Драгоманова, М.Грушевського, Д.Багалія, О.Левицького та ін. Підкреслюється, що до найбільших здобутків Антоновича в царині української історії сучасники відносили дослідження так званого “литовського періоду” , постановку теорії суспільного розвитку України після Люблінської унії, наполягання на тісному спадкоємництві форм й основ староруського життя в пізнішому українському житті й енергійний виступ проти теорії Погодіна, відродженої 1883 року російським академіком-філологом Соболевським про обезлюднення українського простору в часи монгольської навали, осмисленні витоків й організаційного оформлення українського козацтва.
Частина проросійсько зорієнтованих науковців (М.Довнар-Запольський, І.Линниченко, А.Круковський) прагнули розглядати творчість Антоновича з позицій загальноросійської історіографії, відводячи йому місце в проміжку між московською школою (С.Соловйов), у яких він запозичив методичні прийоми обробки історичних матеріалів і почасти теорію історичного пізнання, та московськими слов’янофілами (К.Аксаков), у яких він перейняв ідейні чинники про племінні особливості як фактор впливу на “южнорусский” історичний процес.
У польській літературі оцінка творчості Антоновича здійснювалася переважно через призму його громадсько-політичної діяльності й національно-ідеологічних мотивацій. Досить показовою у цьому плані є книга молодшого його сокурсника по Київському університету, відомого представника “української школи” в польській історіографії Ф.Равіта-Гавронського: “Володимир Антонович. Нарис його діяльності суспільно-політичної та історичної”, де він кваліфікує Антоновича-історика як “творця наукової гайдамаччини, перенісши міфи в історію”.
Другий етап, з 1920-х до початку 90-х років ХХ століття, пов’язаний з двома діаметрально протилежними напрямами історіографічних досліджень, репрезентованих рамками радянської історіографії та історичної науки української діаспори. Він віддзеркалює ту національно-політичну конфронтацію, яка точилася навколо спадщини Антоновича в історичній літературі. Представники марксистської історіографії (Ю.Яворський, З.Гуревич, М.Петровський, В.Голобуцький, П.Коваленко та ін.) вважали за ідеологічний обов’язок розвінчати “антинауковість” поглядів Антоновича. Критика велась у двох ракурсах. З одного боку, через призму марксистської теорії класового антагонізму як історика буржуазного толку, а з іншого – як апологета “антропологічного націоналізму” з позицій “пролетарського інтернаціоналізму”.
Історики діаспори (Б.Крупницький, Д.Дорошенко, М.Кордуба та ін.), інтерпретуючи український історичний процес через призму державницького напряму в історичній науці, вели мову про Антоновича-історика ймовірніше як типового виразника народницької візії українського минулого, закидаючи йому недооцінку “державного інстинкту” в українського народу та нахилу до ідейного висвітлення історичних подій.
З початку 90-х років минулого століття у зв’язку з проголошенням української незалежності розпочався третій етап дослідження історичної спадщини Антоновича в новітній історіографічній літературі. Уперше нові підходи до осмислення творчості Антоновича намітились у працях М.Брайчевського, В.Смолія, В.Рички, які відкинули традиційні стереотипи про ідеалізацію Антоновичем історії Київської Русі та історії українського козацтва. У цьому підрозділі підкреслюється, що аналіз історіографічної літератури останніх років указує на дві головні лінії у сфері студій про Антоновича. Одна з них пов’язана з розширенням джерельної бази і спробою на її основі з’ясувати ті аспекти громадсько-національної діяльності Антоновича, які в силу відомих обставин політичного характеру не могли бути охоплені чи об’єктивно висвітлені попередніми дослідниками. Другий підхід пов’язаний з переоцінкою відповідно до духу часу окремих положень історичної концепції та ідеології Антоновича, з постановкою нових проблем дослідження його творчості. У контексті першого підходу відмічено працю В.Ульяновського і В.Короткого “Володимир Антонович: образ на тлі епохи”, у якій через призму “самоаналізу та офіціозу” простежується прагнення окреслити “ідейні сторони” творчості видатного українського діяча. У плані другого підходу особливу увагу привертають праці С.Михальченка, який здійснив загальний огляд творчості українського історика в ракурсі загальноросійського історіографічного процесу.
Однією з особливостей нинішнього етапу дослідження творчості Антоновича в українській історичній науці є прагнення виокремити не лише концептуальні положення вченого, але й показати їх у контексті розвитку української громадсько-національної ідеології другої половини ХІХ – поч. ХХ століть. Саме такий підхід превалює у працях С.Світленка, В.Харченка, В.Масненка та інших українських істориків. Осібні автори, як, наприклад, В.Ващенко, ставлять за мету з’ясувати міру етико-релігійної мотивації Антоновича як фактора наукової творчості. Поряд із дослідженнями, наближеними до проблем історіографічного порядку, інтерес стосовно спадщини Антоновича виявляють представники й інших, споріднених з нею наукових дисциплін. Зокрема М.Сосновська прагне “показати ідейний зв’язок історіософської концепції “народницької школи” із засадами романтизму”, а О.Василюк – дослідити джерелознавчий контекст його творчості. Важливим внеском в аналітичне антоновичезнавство стала постановча стаття В.Ульяновського на сторінках часопису “Київська старовина”, де на основі перегляду різних контекстів взаємозв’язуючого впливу здійснено реконструкцію світогляду “раннього” Антоновича.
Зважаючи на складність проблеми, у підрозділі осібно виділено історіографічний огляд Київської історичної школи Антоновича. На основі впровадження нових джерел автор стверджує думку, що саме поняття київська історична школа було введено в ужиток польськими публіцистами й істориками (Ю.Бартошевич, Т.Корзон та ін) для того, щоб зазначити тенденційно-політичний напрям в історичній науці, інспірований російським урядом для приниження польського елемента на теренах України. Подібний підхід вилився в негативне ставлення до “історичної школи” як у польській (В.Смоленський), так і в українській історіографії (С.Томашівський). Підкреслюється, що уникав афішувати свою належність до Київської історичної школи і М.Грушевський.
У радянській історіографії ставлення до Київської історичної школи було двояке. З одного боку, сам факт її існування не викликав принципових заперечень; з іншого боку, це поняття трактувалося переважно в негативному ракурсі як об’єднання буржуазно-націоналістичних істориків. Така тенденція, починаючи від першої марксистської оцінки діяльності Антоновича Ю.Яворським, знайшла по суті своє завершення в історіографічних розправах Л.Коваленка.
У 80-х роках минулого століття, після виходу у світ фундаментальних синтезів з історії науки Т.Куна, П.Фейерабенда, де підкреслювалося, що вивчення національних наукових шкіл важливе не тільки для істориків науки, але й для теорії наукового пізнання взагалі, інтерес до проблеми в українській історіографії виявляють переважно історики діаспори. На думку автора, саме в  працях О.Оглоблина, Л.Винара, О.Пріцака спостерігається найбільший прогрес у підході до визначення ролі й місця Київської історичної школи в системі розвитку історичної науки в Україні, здекларовано інструмент наукової школи як фактора тяглості історіографічного процесу.
У прикінцевій частині підрозділу підкреслено нові можливості для більш чіткої ідентифікації Київської історичної школи Антоновича на основі впровадження постановки категорії “наукова школа” в працях Я.Грицака, Г.Мернікова, І.Колесник та інших сучасних українських науковців, накресливших перші методологічні лінії до розуміння процесу інституціоналізації наукового пізнання як одного з ключових чинників розвитку національного історіографічного процесу.
У другому підрозділі “Джерельна база дослідження” автор, ураховуючи сучасні герменевтичні підходи та методику системно-структурного аналізу, виокремлює основні компоненти, згідно з якими була складена база дисертаційного дослідження.
Першим комплексом джерел, які мають особливе значення для реконструкції історичної концепції Антоновича та його історичної школи, стали, насамперед, друковані твори, що власне і становлять “конкретний текст” дослідження. Причому пріоритет відведено науково-академічним студіям, оскільки саме вони містять найбільш повне уявлення про характер методології та дослідницьких принципів Антоновича. У цьому контексті автор зазначає, передусім, вступні розвідки Антоновича до “Архива Юго-Западной России” 60-х років ХІХ століття. На перше місце серед них поставлено “Содержание актов о казаках” (1863), “Содержание актов об околичной шляхте” (1867) та “Содержание актов о городах” (1869). На думку автора, саме ці дослідження в поєднанні дають найбільш повне уявлення про розуміння Антоновичем змісту українського історичного процесу періоду середньовіччя та ставлення до проблеми генезису козацтва в умовах денаціоналізації вищих елементів українського суспільства в литовсько-польський період. Зазначимо також, що акти про козаків хронологічно охоплюють два проміжки часу (1500–1648) і (1679–1716 рр.) важливі насамперед постановкою першої теорії походження українського козацтва, яка є не лише найбільш повним вираженням та уособленням романтичної візії молодого Антоновича, але й віддзеркалює його громадсько-національну ідеологію 60-х років ХІХ століття.
Не менш важливою для розуміння Антоновичем історії так званої “литовсько-руської доби” залишається розвідка про Київ, його долю й значення від ХІV до ХVІ ст., яка по суті продовжує історію середньовічної України, започатковану вченим у “Нарисі Великого князівства литовського” (1878). Хронологічно доведена до Люблінської унії (1569 р.), ця праця є ніби перехідним містком від “литовсько-руського” до “козацького” періоду в національно-демократичній концепції української історії Антоновича. Джерело також важливе в плані інтерпретації безкомпромісного виступу історика проти квазінаукової теорії “обезлюднення” життєвого простору України в часи монгольської навали ХІІІ ст., перетворену в історичну аксіому зусиллями польської і російської історіографії.
З погляду характеристики наукових здобутків неформального наукового осередку, трансформованого Антоновичем у Київську школу дослідників національної історії, важливим комплексом друкованих джерел виступають праці її адептів. У підрозділі особлива увага приділена так званим “областным” студіям, написаним безпосередньо під керівництвом Антоновича в Київському університеті: Д.Багалієм, П.Голубовським, М.Грушевським, М.Дашкевичем, М.Довнар-Запольським, В.Ляскоронським, Н.Молчановським та іншими його учнями. Поглиблений аналіз цих праць зумовлений тим, що саме вони з усією повнотою демонструють як ідеологічну мотивацію (народництво), так і методологічні орієнтири кількох поколінь київських істориків, поступову трансформацію ідеалістичного сприйняття історичного процесу до раціоналістичного й позитивістського тлумачення через призму торгово-економічних критеріїв і соціальних факторів.
Особливо наголошено на ролі такого історіографічного джерела, як програмні лекції, що традиційно читалися учнями Антоновича в університетах Росії (Д.Багалій, І.Линниченко, П.Голубовський та ін.). Вони в найбільш концентрованому вигляді демонструють методологічні варіації учнів Антоновича стосовно опрацювання так званого “удільно-вічового” періоду давньоруської історії, ставлення до проблеми громадського устрою, теорії “родового побуту”, містять загальні оцінки історіографічного процесу. Аналіз їхнього змісту створили в дослідженні підставу не тільки продемонструвати взаємозв’язок творчості Антоновича та його вихованців, але й засвідчує ступінь наукової емансипації учнів від попередника, постановку нових теоретичних проблем у рамках Київської історичної школи.
Поряд з друкованими джерелами для реконструкції історичної концепції Антоновича та його школи непересічне значення мають також рукописні матеріали й неопубліковані твори. На думку автора, останні архівні пошуки значно розширили джерельну базу антоновичезнавства, спричинивши тим самим більш глибинне, аналітичне тлумачення його наукової спадщини. Найбільш суттєвим стосовно змісту й кількості поданих документів видається архівний фонд Антоновича в Інституті рукописів Національної бібліотеки України ім. Вернадського. Саме він містить досить об’ємні підготовчі автентичні замітки Антоновича до приватних лекційних курсів та досліджень, практично невідомих чи маловідомих сучасним дослідникам наукової спадщини історика. Серед них виділяються неопубліковані праці Антоновича: “Историко-топографический очерк Южной Руси” (Ф. І, спр. 8033, 8087); “Краткий очерк землевладения  в Южной Руси” (Ф. І, спр. 8013); “О свойствах и обычаях человека древнего периода” (Ф. 164, спр. 5); “Гидрография Южной Руси” (Ф. І, спр. 707);  “Очерк передисторического периода Южной Руси” (Ф. 164, спр. 7); нелітографовані курси 1871/1871 років з історії козацтва (Ф. І, спр. 7905, 7906), авторизований курс “Источники для истории Литовской Руси” (Ф. І, спр. 7936); перша версія курсу “История Галицкой Руси” (Ф. І, спр. 7902), а також низка в силу різних обставин не закінчених статей, заміток методологічного характеру, виписки історичного змісту з різних джерел, бібліографія, складена до певних тем, ескізи й проспекти запланованих наукових студій та ін.
Поряд з особистими паперами Антоновича важливу інформацію щодо Київської історичної школи містять в ІР. НБУ фонди П.Голубовського (Ф. 65), В.Ляскоронського (Ф. 90), В.Данилевича (Ф. 29), М. і О.Грушевських та Л.Добровольського (Ф, 10), В.Доманицького (Ф. 95), Д.Багалія (Ф. І, спр. 45035 – 45350), М.Дашкевича (Ф. 65), О.Левицького (Ф. 81), М.Драгоманова (Ф. 172). ЦДІАУ в Києві: І.Каманіна (Ф. 237), М.Довнар-Запольського (Ф. 262), І.Павловського (Ф. 267) та ін.
У підрозділі наголошено також ще на одному виді джерел – рецензіях, написаних з приводу публікації осібних праць Антоновича та його учнів, й історіографічних оглядах. Осібні з них, як, наприклад, зовсім незнайомі сучасним науковцям студії про Антоновича М.Драгоманова “Новые исследования южнорусской истории” (Ф. 172, спр. 21), В.Данилевича “В.Антонович як історик” (Ф. І, спр. 22536), Ю.Яворського “В.Антонович” (Ф. 21, спр. 582 ) в ІР НБУ, вперше введені автором у науковий обіг, по суті змінюють стереотипи уявлень щодо характеру інтерпретації праць Антоновича видатними діячами української науки.
Найчисленнішим видом другого комплексу джерел (“великий текст”) є епістолярна спадщина Антоновича та його учнів. Саме епістолярія, на думку автора, проливає світло на взаємини Антоновича зі своїми науковими послідовниками, дає можливість простежити атмосферу творчості в рамках Київської історичної школи. Частина епістолярних матеріалів, переважно тих, що мають стосунок до життя й діяльності Антоновича, опублікована в збірнику “Листи до мене В.Б.Антоновича” Д.Багалія, матеріалах С.Єфремова, Н.Бухбіндера, В.Ульяновського, О.Ситника, С.Михальченка. Водночас з опублікованою епістолярією використано також численні архівні документи ІР НБУ, що мають стосунок до науково-комунікативних взаємин у межах Київського наукового осередку: Д.Багалія (Ф. 8, спр. 67–82), П.Голубовського (Ф. 7, спр. 426–445), М.Грушевського (Ф. 81, спр. 81–82), В.Данилевича (Ф. 29, спр. 122), В.Ляскоронського (Ф. 90, спр. 861), В.Щербини (Ф. 90, спр. 409–411), І.Линниченко (Ф. 8, спр. 3210–3211), В.Доманицького (Ф. І, спр. 4525) та ін. Характерною особливістю цих джерельних свідчень є фіксація вражень від найбільш резонансних подій громадсько-політичного й наукового життя. Водночас вони є інтегральною частиною характеристики всієї багатогранності розвитку національної української історіографії.
Завершальним джерельним комплексом, поданим у підрозділі, є матеріали й наукові праці, що характеризують соціокультурне та сцієнтистське середовище досліджуваної доби. Використання історіографічного компаративізму при аналізі цього комплексу джерел створило належні підстави для означення місця наукового доробку Антоновича та його історичної школи в тогочасному історіографічному процесі.
У третьому підрозділі “Теоретико-методологічний аспект дослідження” розглядаються найістотніші критерії історіографічного аналізу. Пріоритет серед них відведено системі зміни історичного мислення, що є домінантною рушійною силою процесу історичного пізнання взагалі. На думку автора, стиль історичного мислення асоціюється з історією ідей, а також з розвитком інтелектуальної сфери в межах загальнокультурної парадигми певної епохи. Стиль мислення, репрезентований епохою, науковою школою, напрямом чи ідеями кожного конкретного історика, врешті й зумовлює розвиток історіографічного процесу.
Потяг до антропологізації історіографічного знання на основі інтерпретації стилю мислення як алгоритму думки має кілька варіативних методологічних підходів: ідеологічний, культурологічний і сцієнтистський. У підрозділі проаналізовано кожен з них у контексті розвитку українського історіографічного процесу. Стверджується думка, що ідеологічний принцип був адаптований до потреб сучасної історичної науки в Україні. Свідченням цього є збереження системи періодизації розвитку української історіографії, де етапи в суспільно-політичних і національних процесах ототожнюються з певними періодами еволюції української історичної думки. Відповідно головним критерієм виступає переважно орієнтація на зміну ідеологічних настанов українства (“народницька”, “державницька” історіографія, “історична наука епохи національного Відродження” та ін.). Автор уважає дискусійним прагнення частини сучасних українських дослідників історії історичної науки (І.Колесник та ін.) поєднати етапи українського національного Відродження з періодизацією розвитку історіографічного процесу в Україні, оскільки, як свідчить характер історичного пізнання, ідеологічні нормативи досить часто не збігаються з методологічними принципами наукового співтовариства, що, власне, й зумовлює строкатість історіографічного процесу в будь-яку історичну епоху. Українська історична наука не є винятком з цього правила, доказом чого і виступає творчість Антоновича та створеної ним Київської історичної школи.
Не заперечуючи культурологічний підхід, у підрозділі проводиться думка, що з позиції внутрішньої логіки історіографії найбільш доцільним підходом до синтезу видається сцієнтистський принцип вивчення механізмів виникнення і зміни історичних ідей та концепцій. Згідно зі сцієнтизмом, усі види історіографічних досліджень досконалі лише тою мірою, у якій вони копіюють науку й перебувають у залежності від рівня історичних знань, історичної теорії та методів дослідження. Простежуючи способи розвитку історичного пізнання, він дає змогу з’ясувати рушійні сили прогресу історичної думки, закономірності появи й зміни різних напрямів, шкіл, творчості осібних учених, генераторів ідей, міру достовірності створених ними концепцій. На основі аналізу сцієнтистського принципу дослідження в підрозділі визначено історіографічну дисциплінарну матрицю стосовно української національної історіографії другої половини ХІХ століття. Своєрідність її використання полягає у тому, що українська історіографія розвивалася не лише в умовах самовимірювання – вектора власної історії, її цілісного усвідомлення та вектора співвідношення і зіставлення з історичною думкою інших народів, але й умовах політичної залежності, що вилилось у наукову дихотомію (польський і російський виміри). У той час як більшість провідних національних істориків (Л.Ранке в Німеччині, Т.Маколей в Англії, Д.Бенкрофт у США, С.Соловйов у Росії та ін.) прагнули обґрунтувати ідею національної держави, Антонович та його школа змушені були зосередити свою увагу в царині не історії політики, а народу, народних мас з наголосом на соціальну й побутову проблематику, оскільки зазначені категорії в Україні того часу ототожнювалися переважно із селянством. Саме тому унікальність українського історіографічного процесу ХІХ – поч. ХХ ст. полягає (а це особливо виразно простежується на прикладі постановки історико-національної теорії Антоновича та його школи) у трансформації народницької візії історії України в національну.
У підрозділі особливу увагу приділено також проблемі ідентифікації категорії “наукова історична школа”, яка не отримала адекватного пояснення в сучасній історіографії і розглядається переважно в дусі різнопланової теоретичної варіативності. На думку автора, при визначенні категорії “історична школа” проблеми виникають насамперед при спробі показати її специфіку, сформувати ту наукову установку, якої дотримувались її адепти. В історика історичної науки, як засвідчує аналіз історичної літератури, виникає спокуса вести мову не про парадигму, а про “мета-парадигму”, здатну в силу своєї загальності помістити строкату різноманітність наукових поглядів і концепцій представників школи. Тому з погляду методологічної доцільності в підрозділі стверджується думка, що більш плідним видається пошук осібних парадигм, специфічних виявів творчості окремих представників школи, теоретико-концептуальне моделювання системи їхніх досліджень для визначення самобутності та ролі, яку вони відіграли в еволюції історичної науки.
У другому розділі – “Формування світогляду й становлення Володимира Антоновича як історика України”, що складається з двох підрозділів, автор виокремив основні фактори, пов’язані з витоками й еволюцією наукового світогляду Антоновича та процесом його становлення як дослідника української історії. Підкреслюється, що процес становлення історичного світогляду Антоновича має кілька поліваріантних вимірів – сцієнтистський, громадсько-політичний та національний, що з позицій методологічної доцільності повинен розглядатися в системі послідовного переходу різних контекстів взаємозв’язувального впливу.
У першому підрозділі “Витоки та еволюція сцієнтистського світогляду” зазначається вплив етнічно-культурного виховання й соціальної ментальності на формування системи життєвих цінностей Антоновича. Підкреслюється передусім вплив польської гуманістичної культури, яка була важливим атрибутом його виховання і заклала перші підвалини духовного розвою.
Констатується, що підґрунтям поширення українофільських симпатій в оточенні Антоновича став романтизм європейського зразка з його чітко вираженою національною ідейно-філософською основою, який привів до зламів стереотипів та ідеології серед освіченої польської публіки. Епіцентром раннього польського романтизму стала Україна, де процвітала так звана “українська школа” в польській літературі. Саме її представники: Б.Залеський, М.Чайковський, А.Мальчевський, головний теоретик “демократичного українофільства” М.Грабовський та ін. –виявили свій вплив, що позитивно позначилися на характері наукової творчості Антоновича. На думку автора, можна з певністю визначити “українську школу” в польській романтичній літературі за домінанту в поверненні Антоновича до українофільства.
Ведучи мову про теоретичні засади світогляду Антоновича, автор акцентує увагу на вирішальному впливі творчості польського історика Йоахіма Лелевеля, у якого Антонович запозичив теорію інтерпретації історії через призму демократизму, ідеалізацію вічових форм суспільного устрою (“ідея гміновладства в польській історії”), ставлення до ідеї месіанства, нахил до синтезу національної історії, осібні компоненти методики історичних досліджень.
Другим джерелом формування історичного світогляду Антоновича стала західноєвропейська історико-політична думка. Через зіставлення концептуальних ідей творчості Антоновича з працями західноєвропейських раціоналістів автор приходить до висновку, що світоглядні принципи молодого Антоновича відповідали системі громадських і національних цінностей Ж.Руссо, здекларованих у трактаті “Роздуми про самоврядування в Польщі”, який на тривалий час став одним з катехізисів польського романтизму. Окремі елементи соціальної теорії Руссо Антонович пристосував також до своєї філософії історії, стверджуючи замість ідеї деспотичної волі, котра нав’язується пасивній народній масі з боку визначних особистостей, ідею загальної волі з боку самого народу, який добивається здійснення свого громадського ідеалу.
У підрозділі констатується, що лише з 70-х років ХІХ століття помітний новий етап у формуванні наукового світогляду Антоновича. Студії цього періоду вигідно різняться від попередніх (особливо початку 60-х років) чіткістю узагальнень, лаконізмом формулювань, вони позбавлені гіпотетичних, апріорних конструкцій, що досить очевидна в його ранній вступній розвідці про козаків до “Архива Юго-Западной России”.
Зміна помітна і в методологічному підході, оскільки Антонович досить часто вдається до натуралізації суспільних процесів, відмови від “позаісторичних” пояснень, апелюючи до строгого єства фактів. Причина цієї метаморфози наукової творчості Антоновича пов’язана безпосередньо з використанням окремих компонентів позитивістської доктрини історичного пізнання. На думку автора, специфіка сприйняття позитивістської методології Антоновичем полягала в тому, що він вивчав її не через теоретиків доктрини, а через твори найбільш впливових європейських істориків-позитивістів (І.Тен, Г.Бокль, Н.Фюстель де Куланж, А.Токвіль та ін.), не відмовляючись при цьому від своїх попередніх романтичних уподобань.
Ураховуючи важливість проблеми, у підрозділі проаналізовано також міру взаємозв’язку історичного світогляду Антоновича з кращими здобутками російської історіографії (К.Бестужев-Рюмін, С.Соловйов, К.Аксаков, А.Щапов та ін.) і спростовується відома теза М.Грушевського про повну емансипацію дослідника від російської історичної науки й культури.
У другому підрозділі “Становлення Антоновича як історика України” розглядається процес дослідницької діяльності Антоновича в царині української історії та міру впливу попередників на спектр його наукових занять і концептуальних ідей.
На думку автора, особливо великий вплив на позицію Антоновича в українському питанні мали ідеї кирило-мефодіївців, які справили сильне враження насамперед ідеями автономізму й федералізму та поглядами на переустрій соціальних і політичних відносин східноєвропейського життя. Осмислення й прийняття ідей кирило-мефодіївців можна вважати переломним етапом у становленні національно-політичної доктрини Антоновича. Головними мотивами її є: федералізм у національній справі, демократизм, доведений до абсолюту волі індивідуума та громади, етичний і культурний ідеалізм. Маючи певну національну ідеологію, Антонович на початку 60-х років приступив до розробки історії України. Це рішення було остаточно прийняте ним під впливом видатних діячів тогочасної української історичної науки – М.Максимовича, М.Костомарова і М.Іванішева. Саме вони уособлювали в тогочасній українській історіографії напрям, що постав на основі національно-романтичного піднесення, чим взагалі характеризується українське національне відродження первісної доби.
На основі романтичного народолюбства, підкріпленого філософією шеллінгіанства і слов’янофільства, М.Максимович привніс у тогочасну українську науку кілька важливих ідей, сприйнятих і згодом деталізованих у своїх працях Антоновичем. Серед них розуміння народу як категорії, еволюція якого дає тверду провідну лінію, і є вихідним пунктом всякого історичного дослідження. Важливим положенням Максимовича, яке повною мірою було засвоєно Антоновичем, стала концепція києвоцентризму й думка про нерозривність української минувшини. Але сформулювавши ці положення, Максимович водночас не означив у своїй творчості певної національної ідеї, обмежившись простими “малороссийскими симпатиями”. Тому, на думку автора, у компоненті національної української ідеології з пристосуванням її до практичних потреб наукової діяльності Антонович у часи, коли він приступив до розробки історії України, міг спертися лише на М.Костомарова, який на початку 60-х років ХІХ століття був уже прославленим істориком. Способом зіставлення теоретичних узагальнень М.Костомарова й В.Антоновича в підрозділі стверджується думка, що від свого попередника Антонович  сприйняв теорію федералізму, ідеалізацію вічових форм давньоруської історії, підхід до української історії через призму такого явища, як козацтво, етнопсихологічну мотивацію при визначенні східнослов’янських взаємин.
Однак вирішальна роль у становленні Антоновича як історика України, на переконання автора, належить М.Іванішеву, під егідою якого він постав як історик-професіонал, археограф й археолог. Констатується, що такі компоненти історичної теорії Іванішева, як, скажімо, думка про тяглість народної традиції – історичний континуїтет, засудження польсько-шляхетського режиму в Україні, ідеалізація староруського громадського ладу, ставлення до історико-церковного життя та ін., знайшли продовження у творчості Антоновича.
У третьому розділі – “Концептуальні ідеї творчості Антоновича та його внесок в українську історичну науку”, який складається з двох підрозділів: “Історіософія, націологія та методологія історії” та “Національно-демократична концепція історії України”, досліджуються спостереження Антоновича стосовно ключових проблем історії, а також спроба загального синтезу на основі виділення магістральної лінії (теорія “громадського демократизму”) національного історичного процесу.
У першому підрозділі підкреслено, що в основі історіософської концепції Антоновича лежить ідеалістичне уявлення про дію в історичному процесі специфічних чинників, певних “начал” і “стихій”, що є поєднанням матеріальних і духовних сил народу. Ці начала не є статичними і, розвиваючись, становлять провідну національну ідею, яка у свою чергу еволюціонує до вищого, загальнолюдського ідеалу, що і є вершиною історії цивілізації. Зазначено, що згідно з поглядами Антоновича українська національна ідея, вираженням якої є громадське втілення волі, найбільш зближена із загальнолюдською. У цьому плані історіософія Антоновича набуває виразного характеру месіанського звучання. Але, оскільки він на ставить перед собою завдання осягнути роль української національної ідеї у контексті загальносвітової, то автор доходить думки, що у своїй основі історіософська система Антоновича має вузько-національний характер.
Для утвердження провідних ліній  історіософії Антоновича довелося зробити низку узагальнень у галузі націології і з’ясувати зміст таких домінантних понять, як “нація”, “національний характер”, “національна ідея”. Оскільки всі ці поняття не є позитивами, а суть метафізичні й мають коріння переважно в романтичному періоді, то в підрозділі проаналізовано систему підбору критеріїв для їхньої адаптації в українському історичному процесі. Зазначимо, що Антонович у своїх спостереженнях веде мову переважно про етнографічну національність, що засвідчує його прихильність не до політичної (функціональної) концепції нації, а до психологічно-культурологічної, розробленої у працях німецьких романтиків. Утім, він досить часто доповнює своє бачення нації й антропологічними прикметами, які, на думку автора, свідчать про певний вплив західноєвропейської, так званої расово-антропологічної селекціоністичної школи, що постала в науці другої половини ХІХ століття. Це помітно з його антропологічної теорії атавізму, згідно з якою Антонович віддає перевагу фактору спадковості над культурними чинниками та її звичайними виразами, наприклад, мовою. У підрозділі підкреслено, що причина мовної нівеляції при окресленні категорії нації в історіософських дефініціях Антоновича прихована в ідейно-політичній теорії, адже внаслідок русифікації і полонізації українського народу мовний чинник не міг бути прийнятий ним за визначальний.
На основі філософії та націології Антонович постійно проводить думку про українців як осібний у східнослов’янській гілці народів етнос. Автор проаналізував два фактори, які згідно з концептуальними ідеями історика визначили українську етнічну ідентичність. Перший з них – геоісторичного характеру, а другий – прихований у сфері антропології, оскільки в природі, на думку історика, не існує “расово чистих”, гомогенних етнічних спільнот. У підрозділі спростовується стала в історіографії думка про буцімто властиве Антоновичу прагнення спостерігати “народ” і “націю” як одвічні категорії, а також стверджується теорія етногенезу вченого, відповідно до якої процес етнічної консолідації тягнеться від передісторичних часів до пізнього середньовіччя, коли українці постали як самостійна етнічна спільнота.
Одним з ключових положень історіософії Антоновича є теорія “бездержавності” як іманентної прикмети українського народу. Автор розглядає витоки цієї ретроспективної антидержавної концепції Антоновича і доходить висновку, що вона має попередників у польській історіографії (А.Мацієвський) та російських слов’янофілів (К.Аксаков), але особливо підходить до узагальнень теоретиків європейського анархізму (П.Прудон, М.Бакунін), котрі зарахували українців поряд з ірландцями й басками до тих європейських народів, які, на відміну від германців, були позбавлені державного інстинкту. На думку Антоновича, антидержавний стиль поведінки українського народу в історії зумовлений внутрішнім, громадським фактором, що виробив підвищений індивідуалізм та нахил до особистої волі, а пасивність та індиферентність більшості українців до державного життя пояснюється їхньої прихильністю до громадської самоорганізації, оскільки провідною ідеєю цього етносу є принцип демократизму й визнання рівного політичного права задля кожної одиниці суспільства.
У підрозділі в контексті національної історіософії Антоновича розглянуто також концепцію еволюційного прогресизму, одну з головних у системі європейського раннього позитивізму. Стверджується думка, що характерною особливістю історичної теорії Антоновича є декларація у дусі органічного еволюціонізму спенсерівського тлумачення положення, що будь-яке порушення закономірності історичного розвитку може привести до соціального розладу суспільного організму й викликати аномалії, до розряду яких він зараховував більшість революцій та народних рухів. Водночас теорію прогресу в суспільній сфері він завжди ставив у залежність не від кардинальних змін, а від міри розвитку суспільної свідомості. Антонович практично завжди спостерігає і кваліфікує історичні події у культурно-історичному аспекті, пов’язуючи громадські події з історією культури чи цивілізації.
Зазначено, що одним із суттєвих компонентів історіософії Антоновича є його ставлення до ролі особи в історичному процесі. Система уявлень Антоновича на проблему йде тільки в позитивістському руслі, оскільки він традиційно виділяє вирішальну роль у суспільному процесі не індивідуального, а колективістського начала. Заслуги видатного історичного діяча відмічаються Антоновичем лише в міру того, наскільки він скористався народними прагненнями та готовністю до самопожертви в ім’я наближення до природно обумовленого громадського ідеалу. Роль історичного героя у трактуванні історика була занижена та іноді доходила (Богдан Хмельницький) до повного його розвінчування. У цьому контексті інтерпретація ролі героя в історіософії Антоновича пов’язана з нахилом дослідника до метафізичного одностороннього еволюціонізму.
Підкреслено, що історіософські засади історичних уявлень Антоновича суттєво впливали на методологічні аспекти його творчості. Застерігаючи від апологетизації національних принципів у наукових дослідженнях, Антонович водночас є противником нерозважливого історичного скептицизму та наукового індиферентизму.
У другому підрозділі “Національно-демократична концепція історії України” утверджується думка, що хоча Антонович не залишив після себе єдиної синтезувальної праці з української історії, він, як ніхто з попередників на ниві національної історіографії, розумів необхідність її створення. Певне світло на розуміння Антоновичем загальної схеми національної історії проливає програма, складена ним 1896 року для оголошеного “Киевской стариной” конкурсу на кращу книгу з історії України. В основу розробленої Антоновичем періодизації було покладено два головних чинники: територія і населення. Зазначено, що періодизація національної історії Антоновича не є чітко окресленою і науково обґрунтованою, оскільки ним опрацьовано лише два періоди: польсько-литовський та козацький, але вона засвідчує певну магістраль, схему майбутнього синтезу історичних досліджень тою мірою, як це уявлялось ученому наприкінці своєї наукової діяльності.
Стверджується, що концепція історії України Антоновича розпочинається аналізом “передісторії”, збудованої переважно на результатах його власних антропологічних та археологічних досліджень. У поглядах на слов’янський етногенез він був переконаним прихильником автохтонної теорії, пов’язуючи правітчину східнослов’янського етносу із Середнім Придніпров’ям. Особливо принципове значення Антонович надавав теорії походження Русі. Появу варязької традиції в історіографії він пояснював прагненням східнослов’янських істориків знайти тотожності в історії із Західною Європою.
Ведучи мову про початок Київської держави, Антонович дотримувався думки, що на терені східнослов’янських земель не було належних об’єктивних причин для складання довготривалої державної організації централістського характеру. Йдучи за М.Костомаровим і російським істориком-обласником А.Щаповим, Антонович традиційно підкреслює наявність у давньоруській історії децентралістських тенденцій і схиляється до сприйняття етнографічно-федералістичної теорії.
Важливим елементом у поглядах Антоновича на характер давньоруської історії є його аргументація на користь наявності не родового укладу, а громадського самоврядування в давньоруському житті. Постановка питання про громаду як головну форму слов’янського життя, споріднену з духовним “началом” староруського суспільства, трансформується в абстрактну ідею громадської солідарності й характеристику народного духу. В історичній концепції Антоновича вже праруський народ є носієм громадських демократичних принципів, виплеканих першим суспільним поступом до цивілізації, і вони виявилися настільки відповідними людським критеріям справедливості, що проходять магістральною лінією через увесь давньоруський історичний процес.
Відмовившись від моністичного зведення першопричин до історико-політичних процесів, Антонович акцентує свою увагу на розбудові громадських засад староруського суспільства, у яких убачає квінтесенцію розуміння змісту історії. Саме в удільно-вічовий період на Русі формуються три провідні начала давньоруського внутрішнього життя: громада, дружина і княжа влада. Їхня протидія як суспільних антиподів визначила всю діалектику історичного поступу за доби раннього середньовіччя та мала глибокий резонанс у подальшій історії України.
Згідно з теорією Антоновича, у часи монгольської навали громада не лише вистояла, але й продовжила свою еволюцію, та навіть зміцнила свої позиції, оскільки позбулася свого одвічного противника – дружинно-князівського елемента, знищеного та розігнаного завойовниками. Антонович схильний навіть уважати, що під монголами суспільно-політичне життя на теренах українських земель дещо пожвавилось і повернулось у русло праруських громадських традицій. Відбулося соціальне нівелювання, яке сприяло демократизації суспільних відносин, що дало новий імпульс розвитку демократичної общини.
У контексті монгольського завоювання постала ще одна проблема, яка в концепції соціальної історії Антоновича мала не тільки науковий характер, але й політичне підґрунтя. Йдеться про квазінаукову теорію “запустіння” Південної Русі в часи монгольської навали та відплив її населення на північ і заселення території новоприйдешнім етносом (теорія Погодіна – Соболевського). На основі широкої наукової аргументації Антонович сформулював три принципові положення, які стали квінтесенцією української історіографії стосовно цієї проблеми: Південна Русь не була обезлюднена після монгольського походу, не заселялася населенням Північної Русі і в післямонгольські часи продовжувала залишатись осередком активного громадського життя.
У підрозділі проаналізовано погляди Антоновича стосовно етнічної належності Київської Русі. Відносячи появу української народності до удільно-вічових часів (ХІІІ–ХІV ст.), Антонович схилявся до думки, що за відсутності в ті часи національної диференціації і наявності лише племінних етнографічних особливостей будь-яка спроба нав’язати давньоруську історичну спадщину з осібним сучасним народом є антинауковою. У Київській Русі він схильний убачати східнослов’янську патримоніальну монархію на зразок держави Карла Великого, що не була ані “німецька”, ані “французька”, хоч етнічні відмінності між романцями і германцями існували вже в ті часи.
Лінію історичної еволюції українського народу Антонович розпочинає з галицько-волинського періоду, вбачаючи в його історії безпосереднього спадкоємця політичної й культурної давньоруської традиції та відмічає специфічні вияви нових політичних реалій, які перетворюють Галич у новий суто український центр.
Через брак істотних інститутів феодалізму – васалітету і лену – Антонович заперечував наявність феодалізму в руських землях до литовського завоювання. Лише з розширенням Литовського князівства на східній землі це суспільно-політичне явище трансформувалось і в давньоруське життя. Згідно з його концепцією, міра поширення феодальних відносин на руських землях була зумовлена і тією обставиною, що вона не привела до суттєвих руйнувань громадського ладу в північних районах, а в південних окраїнах навіть посилила його позиції.
Із системи громадських стосунків Антонович виводить і появу українського козацтва. На думку історика, передумови для його утворення з’явилися в другій половині ХV століття після приєднання Поділля (1434 р.) і Волині (1454 р.) до Польщі, які привели до змін у соціально-економічній сфері й порушень нормативів суспільного життя, що склалися в русько-литовські часи. Розпочався процес, який Антонович сформулював у так званій теорії “зворотного руху станів”, згідно з якою знать, побачивши переваги польського суспільного устрою для себе, розпочинає переселятися з Придніпров’я на захід, а просте населення, тікаючи від посилення експлуатації, властивої польській економічній системі, розпочинає рух на південь. Географічний фактор – багатство і родючість земель, великий приплив населення привів до пожвавлення громадського життя, підсилив старі общини й сприяв появі нових. Зовнішньополітичний, татарський фактор сприяв воєнізації мирних землеробських общин, що стали прообразом організаційного оформлення українського козацтва. Згідно з Антоновичем, уже в кінці ХV століття на терені України з’являється не властивий соціальній структурі польсько-литовської держави новий стан, з еволюцією якого пов’язана подальша історія українського народу.
У підрозділі підкреслено, що козацько-польські війни набувають у концепції Антоновича глибокого історично-національного змісту, боротьби двох національних ідей. Козаччина акумулює в собі українську демократичну ідею, але козацькі рухи ставлять перед собою за мету збереження прав вузькостанових, ігноруючи права стану кріпацького, і не рахуються з цією масою українського народу. Через призму цих положень Антонович інтерпретує і визвольний рух під проводом Хмельницького, зводячи всі події до похідної розвитку культури, національної і суспільної свідомості часу. Попри всі намагання дати об’єктивну оцінку подіям, Антонович вдається до суб’єктивно-однобічної інтерпретації явища, екстраполюючи своє бачення епохи на характер діяльності козацького проводу та його вождя. На думку автора, підстави для скепсису Антоновича щодо ролі Хмельницького в національно-визвольному русі цілком прозорі, якщо врахувати його методологічно-нівеляційний підхід до ролі особи в історії і тій перевазі, яку він надає колективістському началу над індивідуальним.
У розладі між народними ідеалами та прагненнями провідників політичного життя проходить подальший процес української історії. Останнім акордом неусвідомленого інстинкту й не здекларованого потягу до демократичних форм суспільного життя в концепції національної історії Антоновича стала Гайдамаччина. Дуалістичний, соціально-національний підхід Антоновича до проблеми гайдамацького руху, з одного боку, і широка джерельна аргументація, з іншого, забезпечили наукову стійкість узагальнень дослідника на природу та характер народного протесту й визначили подальшу розробку теми в тогочасній українській історіографії.
У четвертому розділі – “Володимир Антонович в історіографічному процесі другої половини ХІХ – поч. ХХ століття”, який складається з двох підрозділів, розглянуто внесок ученого в історичне джерелознавство, історіографію та проблему “відпольщення” української історії.
У першому підрозділі “Джерелознавчі й історіографічні студії” на основі дослідження лекційних курсів (насамперед “Источников истории Юго-Западной России”) розглянуті принципи класифікації і критерії використання історичних джерел. Особлива увага приділена аналізу Антоновичем козацького літописання та обґрунтуванню положень, викладених у полеміці з російським істориком Г.Карповим, що козацькі літописи не перетворились у прагматичну історію не через дружинно-архаїчні традиції, а через відсутність на той час належної літературної форми для розгляду динаміки історичних подій. Стверджується положення про пріоритет Антоновича у сфері української джерельної евристики й аналітичної герменевтики та слабості джерелознавчого підходу до публікації нарративів на основі засвоєної у М.Іванішева методики вивчення актових матеріалів.
Зазначено, що поряд з історичним джерелознавством важливим компонентом творчості Антоновича є дослідження історії історичної науки ХІХ століття. Однією з її центральних постатей він уважав М.Максимовича. У курсі з історії козацтва Антонович практично повністю солідаризується з його тезою, що поява козацтва зумовлена новим соціальним та економічним порядком, який відновився в Литовській державі перед Люблінською унією.
Серед своїх попередників на ниві української історіографії Антонович завжди виділяє М.Іванішева. У творчості Іванішева його приваблювали два аспекти: з одного боку, методична сторона історичного дослідження, широке впровадження самостійно відшуканих джерел, а з іншого – постановчий та ідейний характер його невеликих, але дуже змістовних праць, які визначали загальні підходи до розуміння вісьової лінії української історії.
Ведучи мову про роль М.Костомарова в українській історіографії, Антонович підкреслював насамперед його новаторство в постановці проблем історії України й широке впровадження для їхнього розв’язання першоджерел: Антонович високо цінував ті нові теоретичні елементи, які привніс Костомаров у конкретно історичний аналіз взаємовідносин “великорусской” і “малорусской” народностей. Хоча він і не аналізує загальної національної позиції Костомарова, але позитивно ставиться до його ідеї розв’язати проблему історичних стосунків двох східнослов’янських народів на основі психофізичних характеристик.
У підрозділі розглянуто також на прикладі аналізу Антоновичем історичної концепції С.Соловйова його ставлення до настанов офіційної російської історіографії. Погляд гегельянця Соловйова на історію Росії крізь призму великодержавної централістської концепції, примат політичної історії над соціальною зустріли принципове несприйняття позитивіста Антоновича, який спостерігав давньоруський історичний процес крізь призму громадських “начал” і “областничества”.
У контексті критики історико-політичних настанов російської історіографії розглядається і рецензія Антоновича на дисертацію П.Буцинського про Б.Хмельницького, яка заперечує спробу шукати причину подій і їхніх наслідків тільки в контексті діяльності козацького вождя. Заперечуючи головну тезу великоросійської історіографії стосовно Хмельниччини: “від Польщі відбивались, а до Росії Христа-ради просились в підданство”, Антонович підкреслює ідейний бік повстання як боротьбу за демократичні громадські ідеали українського населення, хоч і не вбачає у цьому процесі прагнення витворити осібну державу через брак відповідного організаційного хисту як у Хмельницького, так і очолюваної ним народної стихії.
У другому підрозділі “Проблема “відпольщення” української історії. Володимир Антонович і польсько-українська конфронтація в історіографії” розглянуто характер загальних підходів польської історіографії до історії України, а також положення контроверсійної теорії Антоновича щодо ключових постулатів польських дослідників.
Зазначається, що з проникненням романтизму в історичну науку й постановкою проблеми народності погляд польських істориків спрямувався на терени української історії, яка приваблювала їх не лише своїми сюжетами та спільними подіями, але й тією політичною перспективою, що розгорталася в Україні в міру зростання нівеляційно-національної політики російського самодержавства щодо українського народу.
Звернення до сюжетів минулого України поставило перед польськими істориками проблему наукового осмислення її історії. Зачинателем “української школи” в польській історіографії став М.Грабовський, який уперше спробував окреслити хронологічні межі й зміст самого поняття “українська історія” та розробив її наукову періодизацію. Схемою історії України Грабовського є чітко виражена версія польського проникнення на Схід, яка висвітлює не історію українського народу, а історію “польщизни” в краї. Постановкою теорії “культуртрегерства” Грабовський спровокував гостру конфронтацію між українською та польською історіографіями другої половини ХІХ століття, у якій активну участь узяв і В.Антонович.
У підрозділі проаналізовано зміст українознавчих студій у польській історіографії (К.Шайноха, Ю.Шуйський, О.Яблоновський, М.Дубецький, Ф.Равіта-Гавронський, Г.Сенкевич, Т.Корзон та ін.) з метою довести, що в польській історіографічній літературі історія України спостерігалась як різновид загальнопольського історичного процесу. Аналіз теоретичних викладів і критики Антоновичем головних постулатів польської історичної науки щодо історії українського народу, на думку автора, стали ключовим моментом розмежування і “відпольщення” національної історії.
У п’ятому розділі – “Київська історична школа Антоновича”, який складається з двох підрозділів “Викладацько-організаційна діяльність Антоновича в контексті постання національної історичної школи” та “Ідейно-політичні, національні й методологічні позиції Київської історичної школи та її роль у українській історіографії”, досліджується спектр діяльності Антоновича з розбудови неформального наукового осередку, який відповідав критеріям “наукової історичної школи”, та проаналізовано її ключові ідейно-національні й наукові засади.
У першому підрозділі розглянуто обставини, які привели Антоновича до кафедри російської історії Київського університету, й зроблено огляд та аналіз академічних курсів, прочитаних істориком. Відмічено, що частина з них, як, наприклад, лекції з історії Литви, Галицької Русі, українського козацтва, джерелознавства, мали новаторський характер, оскільки ніколи до нього не викладалися раніше, і науковий та викладацький пріоритет у постановці нових академічних курсів характеризує Антоновича як викладача тільки в позитивному контексті. Аналіз провідних академічних курсів засвідчує, що їхньою сильною стороною є чіткий фактографізм, деталізована історична інформаційна насиченість, що збудована на критичному вивченні свідчень. Тому в плані достовірності історичних деталей лекції Антоновича стоять на досить високому науковому рівні. Саме такий методичний підхід засвідчує один з найкраще в науковому плані поставлений курс з історії Литви, який став основою для докторської дисертації 1878 року.
Водночас підкреслюється, що слабким компонентом академічних курсів Антоновича є, насамперед, нерівномірність у системі викладу, оскільки одним, уподобаним, темам відводиться забагато місця порівняно з іншими, навіть важливішими проблемами східнослов’янської історії, та побудова частини тем у політичному ракурсі з ігноруванням інших складників історичного процесу. Лише епізодично Антонович веде мову про соціальну мотивацію історичних позицій у контексті характеристики громадського ладу.
Більш раціональною формою підготовки істориків став семінар, впровадження якого для залучення найкраще підготовленої молоді для розробки місцевої історії Антонович використав надзвичайно ефективно. Організація академічного семінару була поставлена Антоновичем у руслі німецької класичної традиції Л.Ранке та його школи, коли виняткове значення надавалося вивченню джерел іноземного походження та актовому матеріалу. Завершальною формою проведення академічного семінару стала публікація найбільш важливих з наукового погляду рефератів. У результаті цього на сторінках “Університетських записок” з’явилася низка джерелознавчих оглядів учнів Антоновича та знаменита серія “обласних досліджень” давньоруської історії. Проведений аналіз засвідчує, що Антонович діяв за чітко осмисленою системою, суть якої полягала у вихованні молодих наукових кадрів для подальшої розробки української історії.
У підрозділі зазначено, що традиційно інтерпретація творчості Антоновича, починаючи зі студії М.Довнар-Запольського про свого вчителя, його організаційно-наукова праця розглядається лише в контексті професорської діяльності й написання його учнями “обласних досліджень”. Це абсолютно помилковий підхід, оскільки кращі його лекційні курси більш науково поставлені були прочитані конспіративно найближчому гуртку національно свідомої української молоді. Важливим елементом приватних курсів є їхній постійний зв’язок з актуальними проблемами політичного життя й історичної науки. Характерною рисою науково-організаційної діяльності Антоновича з підготовки національно свідомих кадрів української інтелігенції стала також реалізація різних наукових і навчально-виховних проектів (підготовка історико-географічного словника України, біографічного довідника з українознавства та ін.), до яких він залучив найбільш працелюбних своїх учнів: О.Андрієвського, В.Вовк-Карачевського, І.Каманіна, Є.Ківлицького, Н.Молчановського, І.Щербину, М.Грушевського та ін.
На основі аналізу змісту ранніх студій відомих українських істориків –  вихованців Антоновича (О.Левицький, Д.Багалій, М.Дашкевич, І.Каманін та ін.) простежено їхню залежність від ідейних настанов та науково-методичних принципів Антоновича й спростовано тезу про наукову емансипацію (М.Грушевський) вже в першій половині 90-х років ХІХ століття.
У другому підрозділі зазначено, що головним здобутком науково організаторської діяльності Антоновича як у Київському університеті, так і за його межами, стала поява цілої плеяди дослідників східнослов’янської і, зокрема, української історії, об’єднаних у рамках неформальної організації, що отримала в історіографії статус історичної школи. Протягом усього періоду існування ця організація виконувала подвійну функцію – загальноосвітню, що мала ставлення до переважної більшості його учнів, і власне дослідницьку, яка охопила порівняно невеликий науковий контингент вихованців Антоновича.
Витоки цього історіографічного феномена простежуються з 70-х років ХІХ століття, коли під егідою Антоновича розпочинається процес публікації джерел з української історії, а також складається певна система неформальної передачі знань та налагоджується безпосередній контакт наукового лідера з послідовниками. У цей проміжок часу з’являється перша плеяда адептів школи, “старша генерація” вихованців Антоновича, серед яких значаться О.Левицький, М.Дашкевич, І.Каманін, П.Голубовський, І.Линниченко, Д.Багалій та інші відомі дослідники, передусім української історії.
Старша генерація Київської історичної школи Антоновича приступила до реалізації розробленого ним плану дослідження регіональної історії. Першою науковою студією, яка розпочала знамениту серію “областных” досліджень, стала “Болоховська земля та її значення в руській історії” (1878 р.) М.Дашкевча. Тему було вибрано з метою розвинути теорію походження українського козацтва Антоновича, пов’язавши козацькі громади з антикнязівським рухом ХІІІ століття. У проміжок 80-х років з’являються дослідження з історії давньоруської держави та сусідніх народів П.Голубовського, Д.Багалія, Н.Молчановського, А.Андріяшева.
Розроблені представниками старшої генерації школи Антоновича канони історичних досліджень мали продовження в 90-х роках ХІХ століття в працях молодшого покоління київських істориків: М.Грушеського, В.Доманицького, Л.Добровольського та ін. Молоді наукові сили, спираючись на досвід своїх попередників, завершили підготовчий етап для загальнонаціонального історичного синтезу.
З другої половини 90-х років у рамках Київської історичної школи намітилися перші вияви методологічних неузгоджень, пов’язані з поступовим вичерпанням “обласної” тематики та обмеженням джерельної бази київської археографічної комісії, на якій ґрунтувалися дослідження із соціальної історії. Свідченням методологічної кризи стала рецензія В.Щербини на другий випуск “Джерел до історії України-Руси” М.Грушевського, де він поставив під сумнів його синтетичні здібності й залежність від позитивістської парадигми при опрацюванні української історії. Констатується, що методологічні розбіжності перейшли на початку ХХ століття в площину ідейно-політичних. Їхня причина полягала в тому, що Київська історична школа Антоновича не сформулювала свою, чітко виражену концепцію національного історичного процесу, обмежившись лише народницькими мотиваціями на ґрунті обов’язків української інтелігенції щодо простого люду, тим часом як політизація українського Відродження вимагала створення національної ідеології та історичної доктрини.
Як і переважна більшість наукових шкіл у тогочасній європейській історіографії, Київська школа Антоновича сповідувала свою, менш чітко виражену, у силу підневільного стану розвитку української історичної науки того часу, ідейно-політичну теорію. Квінтесенцією її  є народницька ідеологія, збудована на засадах “української форми” європейського демократизму. Основою народницького світосприймання адептів київської школи в історичному процесі стала теорія “праруського” ладу, одвічного громадського ідеалу, до якого начебто інстинктивно прагне український народ.
Констатується, що теорія федералізму визначила національну позицію адептів школи Антоновича. Але вже в рамках діяльності старшої генерації учнів Антоновича термін “федерація” поступово підміняється більш нейтральним формулюванням, запозиченим у російського історика-федераліста А.Щапова, – “обласництво”, а сама федералістська теорія ототожнюється із синонімом  “етнографічна”. Причина зміни категоріального апарату, на думку автора, пов’язана із сприйняттям школою Антоновича положень К.Бестужева-Рюміна стосовно доцільності вживати термін “федерація” для означення автономістських прагнень у давньоруському історичному процесі.
У методологічному аспекті одним  з головних компонентів, на якому будувались численні студії учнів Антоновича, став позитивізм, котрий домінував у європейській історіографії 70-х років ХІХ ст. Але позитивістська методологія Київської історичної школи не мала абсолютний характер, поєднуючись з елементами ідеалістичних конструкцій, що дає підставу говорити про своєрідне сприйняття позитивізму в українській історичній науці того часу. Лише із середини 80-х років ХІХ століття загальнометодологічні постулати Київської історичної школи Антоновича поступово трансформуються в бік ортодоксального позитивізму, що й засвідчує творчість адептів школи: П.Голубовського, В.Данилевича, М.Грушевського та ін. У методологічному ракурсі позиції Київської історичної школи Антоновича були в більшості випадків симбіозом суб’єктивно-ідеалістичних і позитивістських запозичень з поступовим зведенням їх до моністичних конструкцій економічного, соціального чи історико-географічного характеру. Такий підхід засвідчує не тільки процес становлення національної історичної науки, але й еволюції усієї європейської історіографії, яка на рубежі ХІХ – ХХ століть переживала своєрідну методологічну кризу, пов’язану з руйнуванням загальноприйнятих канонів позитивістської парадигми історії.
У прикінцевих матеріалах підрозділу зазначено роль Київської історичної школи Антоновича для подальшого розвитку української історіографії та стверджується теза, що саме в рамках даного об’єднання були створені реальні передумови для загального синтезу національної історії, вираженням якої стала фундаментальна “Історія України-Руси” М.Грушевського.
У висновках підбиваються результати дисертаційного дослідження. Відзначається, що творчість й організаторська діяльність Антоновича становить цілий етап у розвитку національної історичної науки другої половини ХІХ століття, а його наукова спадщина суттєво вплинула на зміст і форму та визначила подальші напрямки розробки історії України.
У результаті дисертаційного дослідження автор дійшов висновків:
1. Виходець з польського етнічно-шляхетського середовища й вихований в атмосфері польсько-українського життя, Антонович переніс громадські рефлексії свого часу на власну ідеологію. На основі соціально-політичної позиції (“хлопоманство” і республіканізм) відбувся процес пізнання ним українства та бачення перспектив подальшого розвитку національного процесу в Україні. Ідеологічні настанови, вироблені ним у процесі громадської діяльності, істотно позначилися на змісті й формах наукової праці.
2. Як учений, Антонович пройшов шлях від романтика до позицій науково-прагматичного осмислення історичного процесу. Еволюція його наукового світогляду має три, досить чітко виражені етапи:
Перший припадає на період юнацтва й пов’язаний з польською культурою та західноєвропейськими впливами, що мали своє підґрунтя переважно у французькому раціоналізмі ХVІІІ ст.
Другий – охоплює роки навчання в Київському університеті 50-х років ХІХ століття та початок його наукової діяльності і є відображенням романтичних уподобань. Вирішальний вплив на формування романтичних уявлень історика мав Йоахім  Лелевель та його наукова школа (А. Морачевський та ін.) у польській історіографії. 
Третій, що стосується до 70-х років ХІХ століття, засвідчує сприйняття Антоновичем окремих компонентів позитивістської доктрини. 
3. Під впливом народницьких симпатій і українофільських захоплень Антонович визначив для себе найбільш доцільні, мотивовані характером еволюції української історичної думки, спектри наукових занять. Суттєвий вплив на становлення вченого як історика України мали його попередники на ниві української історіографії: М.Максимович, М.Костомаров, М.Іванішев. Через їхню спадщину він сприйняв думки про континуїтет українського історичного процесу, ідеалізацію вічових форм давньоукраїнського громадського устрою, теорію федералізму, етнопсихологічну мотивацію при визначенні характеру історичних стосунків між слов’янськими народами. Під егідою М.Іванішева Антонович постав як історик-професіонал, археограф та археолог, запозичивши методичні навички й уміння в царині наукового світу та розпочавши чвертьстолітню діяльність у Київській археографічній комісії.
4. Аналіз наукової спадщини Антоновича засвідчує наявність продуманої історіософської системи, адаптованої ним до українського національного історичного процесу. Головним мотивом історіософських узагальнень ученого є прагнення виділити провідну ідейну лінію, навколо якої можна було б приступити до синтезу національної історії. Стверджуючи положення про демократизм української нації, Антонович прагне показати відмінності еволюції українського народу порівняно з поляками і росіянами, а отже, виділити історію України в осібну наукову галузь зі своїми методологічними принципами й специфікою дослідження.
5. Як виразник народницького підходу при визначенні характеру української історії, Антонович намагався довести, що політична пасивність та індиферентність більшості українського народу до державного життя пояснюється його нахилом до громадської самоорганізації, оскільки провідною ідеєю українців є принцип “широкого демократизму”. Ця провідна ідея давалася взнаки кожного разу, коли з’являлася нагальна необхідність утворення української держави, оскільки розбудувати її на демократичних засадах, ураховуючи характер тогочасного історичного життя, було дуже важко. Але, сформувавши у своїй історіософії положення про “недержавність” українського народу, Антонович не дає відповіді на питання про подальшу історичну перспективу розвитку такого “недержавного етносу”. Його теза про “брак культури” для реалізації національних громадських принципів поширювала ілюзію, що для поступального розвитку нації достатньо й певної культурно-національної автономії у рамках чужої державної організації.
6. Найважливішими здобутками Антоновича у сфері розробки національної історії є: постановка проблеми соціальної історії; відзначення корінного перевороту в суспільних стосунках, унесених польським правом в українське життя; наполягання на тісне спадкоємництво форм та основ староруського життя в пізнішому українському житті, енергійний виступ проти теорії обезлюднення українського простору в часи монгольської навали. 
7. Відправним пунктом історичної концепції Антоновича постає “удільно-вічовий” час на Русі, коли простежуються три провідні “начала” давньоруського внутрішнього життя: “громада”, “дружина” і “княжа влада”. Їхня протидія як суспільних антиподів визначила всю діалектику історичного поступу за доби раннього середньовіччя та мала помітний резонанс у подальшій історії українського народу. 
8. Найпереконливішим доказом домінування громадського “начала” в історії українського народу Антонович уважав існування козацтва, організаційні витоки якого він виводив з давньоруської стихії. 
9. Антонович не залишив після себе єдиної синтезувальної праці з української історії, але він, як ніхто з попередників на ниві національної історіографії, розумів політичну необхідність її створення. Глибоко продумана й послідовно проведена в його працях історична концепція, цементована общинною теорією та ідеєю національного демократизму, стала тим епіцентром, який поєднує усе розмаїття індивідуальних та громадських мотивів історії України. Саме Антонович є творцем демократично-народницької і національно-української концепції історичного процесу в Україні.
10. Однією з найбільших заслуг Антоновича в царині національної історіографії є науково доведене розмежування української і польської історії.
11. Головним досягненням Антоновича в науково-організаційній діяльності стала завершальна розбудова неформального академічного об’єднання дослідників української історії у рамках Київської історичної школи. 
12. У своїй еволюції це неформальне об’єднання пройшло кілька етапів, починаючи з організаційного в 70-х роках ХІХ століття і завершуючи початком ХХ століття, коли Київська історична школа, в силу появи нових лідерів і наукових центрів перестала відігравати провідну роль в українській історіографії. 
13. У політичній сфері підґрунтям  школи Антоновича стала ідеологія народництва, у той час як національну основу склала теорія федералізму. Методологічний ракурс дослідження адептів школи збудований як на засадах позитивістської теорії, так і на елементах суб’єктивно ідеалістичних конструкцій, що дає підставу вести мову про специфіку цієї наукової організації та визначити її осібне місце як в українській, так і загальнослов’янській історичній науці.
14. Результатом діяльності зорганізованого Антоновичем Київського наукового осередку було створення реальних передумов для загальнонаціонального історичного синтезу, виявом якого стала поява “Історія України-Руси” М.Грушевського.
15. Незважаючи на відносно короткий проміжок існування Київської історичної школи Антоновича, саме вона окреслила характер подальшої еволюції історичної науки в Україні, заклавши підвалини дослідницьким традиціям, які й понині продовжують своє існування в українській національній історіографії.

ОСНОВНІ РЕЗУЛЬТАТИ ДОСЛІДЖЕННЯ ВИКЛАДЕНІ В ТАКИХ ПУБЛІКАЦІЯХ АВТОРА:

Монографія:
1.	Володимир Антонович: історик й організатор Київської історичної школи. – К.: Інститут історії України НАН України, 2005. – 491 с. Рецензії: Наукові записки КДПУ ім. В.Винниченка. Серія: Історичні науки. – Вип. 10. – Кіровоград, 2007. – С. 317 – 319; Український історичний журнал. – 2008. – № 1. – С. 233–235.
Навчальний посібник:
2.	Історія України в особах ХІХ – ХХ ст. – К.: Україна, 1995. – 497 с. (У співавторстві: І. Войцехівська, В. Аблідов, О. Божко та ін.).

Статті в наукових фахових виданнях:
3.	Внесок журналу “Русский Архив” в історіографію України // Український історичний журнал. – 1988. – № 10. – С. 68–76.
4.	Життєвий та творчий шлях В. Б. Антоновича // Український історичний журнал. – 1991. – № 2. – С. 64–76.
5.	Співробітництво М. І. Костомарова в історичних журналах пореформеної Росії // Український історичний журнал. – 1990. – № 4. – С. 63–72.
6.	Кафедральне “вірую” Володимира Антоновича // Київська старовина. – 1992. – № 3. – С. 65–69.
7.	Н. И. Костомаров как популяризатор исторических знаний // Николай Иванович Костомаров и его творческое наследие. – Воронеж, 1992. – С. 35–37.
8.	М. П. Драгоманов і російський лібералізм // Український історичний журнал. – 1992. – № 4. – С. 31–39.
9.	Науковий опонент М. І. Костомарова // Київська старовина. – 1993. – № 4. – С. 77–79.
10.	Формування наукового світогляду і становлення Володимира Антоновича як історика України // Академія пам’яті професора Володимира Антоновича. – К.: Видавництво КНУ ім. Т. Шевченка, 1994. – С. 5–17.
11.	Олександр Яблоновський як дослідник історії України // Український історичний журнал. – 1994. – № 4. – С. 61–74.
12.	Володимир Антонович і польсько-українська конфронтація в історіографії другої половини ХІХ століття // Третя академія пам’яті професора Володимира Антоновича. – К.: Інститут української археографії та джерелознавства ім. М. С. Грушевського НАН України, 1996. – С. 61–71.
13.	З історії видання “Киевской старины” // Київська старовина. – 1996. – № 4. – С. 4–10.
14.	Генезис категорії Київська історична школа в історіографії // Історіографічні дослідження в Україні. – Вип. 9. – К., 1999. – С. 154–165.
15.	Рец. на кн.: Кравченко В. В. Українська історіографія епохи національного Відродження (друга половина ХVІІІ – середина ХІХ століття). – Харків: Основа, 1996 // Український історичний журнал. – 1998. – № 1. – С. 153–154.
16.	М. Д. Іванішев як історик й організатор історичної науки // Український історичний журнал. – 2002. – № 2. – С. 84–99.
17.	Українська історична проблематика в російській “фольк-хісторі” // Схід – Захід / Історико-культурологічний збірник. – Вип. V. – Харків: “ФріМайнд”, 2002. – С. 172–186.
18.	Історія України в польській романтичній історіографії першої половини ХІХ століття // Центральна Україна – Польща в дослідженнях науковців та краєзнавців Кіровоградщини. – Кіровоград: ПВЦ “Мавік”, 2004. – С. 8–14.
19.	Концепція історії Росії Сергія Соловйова в інтерпретації Володимира Антоновича // Україна і Росія: Досвід історичних зв’язків та перспективи співробітництва: Збірник наукових праць (За ред. О. І. Кожухаря та В. О. Вєтохіної). – Кривий Ріг, 2004. – С. 441–448.
20.	До біографії Михайла Грушевського: творчі контакти з Володимиром Антоновичем в Київському університеті 1887–1894 рр. // Наукові записки Тернопільського національного педагогічного університету ім. В. Гнатюка. Серія: Історія. – Тернопіль: Видавництво ТНПУ ім. В. Гнатюка, 2005. – Вип. 2. – С. 80–85.
21.	Роль Михайла Максимовича в становленні Володимира Антоновича як історика України // Я син свого народу. Наукова спадщина Михайла Максимовича (до 200-річчя з дня народження вченого). Відповід. ред. проф. М. Карпатюк. – К.: Просвіта, 2006. – С. 236–245.
22.	Микола Костомаров і Володимир Антонович: єдність ідей та відмінність методології // Історичний журнал. – 2006. – № 1. – С. 43–51. (У співавторстві з Ю.А.Пінчуком).
23.	Польський романтизм у контексті формування історичного світогляду Володимира Антоновича // Актуальні проблеми вітчизняної та всесвітньої історії. Наукові записки Рівненського державного гуманітарного університету. Вип. 9. – Рівне, 2006. – С. 227–234.
24.	Нація і держава в історіософії Володимира Антоновича // Еліта і цивілізаційні процеси формування нації. – Т. 2. – К.: ТОВ УВПК “Ексоб”, 2006. – С. 267–280.
25.	 З історії авантюризму середньовічної України // Наукові записки КДПУ ім. В.Винниченка. Серія: історичні науки. – Вип. 9. – 2005. – С. 91–98.
26.	Ідейно-політичні та методологічні позиції Київської історичної школи Володимира Антоновича // Український історичний журнал. – 2006. – № 2. – С. 159–174.
27.	Історіографічні студії Володимира Антоновича // Проблеми історії України ХІХ – поч. ХХ ст. – Вип. ХІ. – К.: Інститут історії України. – 2006. – С. 64 – 84.
28.	 Історіософія Володимира Антоновича // Київська старовина. – 2006. – № 3. – С. 61–75.
29.	До питання визначення категорії “наукова школа” в історіографії // Наукові записки КДПУ ім. В.Винниченка. Випуск 10. – Серія: історичні науки. – Кіровоград: РВВ КДПУ ім. В. Винниченка, 2007. – С. 100 –105.
30.	Історична географія в науковій спадщині Володимира Антоновича // Актуальні проблеми вітчизняної та всесвітньої історії. Наукові записки Рівненського державного гуманітарного університету. Вип. 11. – Рівне, 2007. – С. 296 – 307.
31.	Методологічні канони дослідження національної історії у творах Володимира Антоновича // Наукові записки КДПУ ім. В.Винниченка, 2008. – Вип. 11. – Серія: Історичні науки. – Кіровоград: РВВ КДПУ. – 2008. – С. 174 – 183.

АНОТАЦІЇ

Кіян О.І. Володимир Антонович як історик й основоположник Київської історичної школи в українській історіографії другої половини ХІХ – поч. ХХ ст. – Рукопис.
Дисертація на здобуття наукового ступеня доктора історичних наук за спеціальністю 07.00.06. – Історіографія, джерелознавство та спеціальні історичні дисципліни. – Інститут історії України НАН України. – Київ, 2008.
У дисертації здійснено комплексне дослідження наукової спадщини одного з творців національно-демократичної концепції історії України Володимира Антоновича та його діяльності в розбудові Київської історичної школи в контексті розвитку вітчизняного історіографічного процесу. На основі аналізу ідейних принципів і методологічних засад історичної творчості Антоновича показано процес переходу від романтизму до позитивізму в українській історіографії другої половини ХІХ століття.
Обґрунтовано роль Антоновича в постановці української історіософії, націології, концепції історії України. На основі розробленої автором функціональної логіко-лінгвістичної моделі “наукова школа в історіографії” визначено головні принципи постання Київської історичної школи Антоновича, її ідейно-політичні й методологічні засади та етапи наукової еволюції й місце в національній і загальнослов’янській історіографії.
Ключові слова: національна історіографія, наукова школа, історіософія, сцієнтистський світогляд, національно-демократична концепція історії, історичне самопізнання, методологія історії, інституціоналізація науки.

Киян А.И. Владимир Антонович как историк и основатель Киевской исторической школы в украинской историографии второй половины ХІХ – начала ХХ столетия. – Рукопись.
Диссертация на соискание ученой степени доктора исторических наук по специальности 07.00.06. – Историография, источниковедение и специальные исторические дисциплины. – Институт истории Украины НАН Украины. – Киев, 2008.
Диссертация содержит комплексную характеристику историко-научного наследия одного из создателей национально-демократической концепции истории Украины Владимира Антоновича в контексте развития украинской национальной историографии. Подчеркнуто, что историческое мировоззрение Антоновича имеет несколько поливариантных измерений – сциентический, общественно-политический и национальный, что по логике методологической целесообразности должно рассматриваться в системе последовательного перехода различных контекстов взаимосвязующего влияния. Как ученый, Антонович сформировался под влиянием западноевропейской и польской исторической науки, начиная с восприятия романтизма и постепенного перехода на позиции методологии раннего позитивизма. Под влиянием идеологии народничества и демократического украинофильства он определил основные формы исследований в области истории Украины.
На основании анализа историософии, нациологии, методологии истории и методов исторических исследований Антоновича в диссертации определены идейные положения ученого относительно украинского исторического процесса. Подчеркнуто, что важнейшими достижениями Антоновича в этой области есть: постановка проблемы социальной истории, определение кардинальных изменений в общественных отношениях, привнесенных польским правом в Украину, поиск форм и основ древнерусского строя в более поздний период украинской жизни, энергичное выступление против теории полного “опустошения” украинской территории в период монгольского завоевания. Наиболее важным доказательством доминирования демократическо-общественного начала в истории украинского народа историк считал существование казачества. По мнению автора, заслугой Антоновича есть также научно обоснованное разделение польской и украинской истории, а  также попытка общенационального синтеза, основанного на теории “вечевого демократизма” и “безгосударственности” украинского народа.
В диссертации рассмотрен вопрос и о роли Антоновича в институционализации национальной исторической науки, первым проявлением которого стало объединение исследователей в рамках Киевской исторической школы. Подчеркнуто, что школа Антоновича имела идейно-политическое основание в форме народничества и национальные ориентиры, выражением которых стала теория федерализма. В методологическом ракурсе исследования адептов школы имели как позитивные, так и субъективно-идеалистические наброски, что свидетельствует о специфике данной научной организации как в национальной, так и в общеславянской историографии. Подчеркнуто, что важнейшей заслугой “Киевской исторической школы” Антоновича стало создание научных превентивных условий для общенационального исторического синтеза, выражением которого и было появление “Истории Украины-Руси” М.Грушевского.
Ключевые слова: национальная историография, национальный историк, историческая научная школа, сциентизм, национально-демократическая концепция истории, методология истории.

Kiyan O.I. Volodimir Antonovich as a historian and founder of Kyiv historical school in the Ukrainian historiography of the second half of XIX century – beginning of XX century. – Manuscript.
The thesis for a doctor’s degree of historical sciences on speciality 07.00.06. – historiography, source studies and special historical subjects. – Institute of History of Ukraine of the National Academy of Sciences of Ukraine. – Kyiv, 2008.
Complex research of Volodimir Antonovich’s historical and scientific heredity as one of creators of national democratic conception of the history of Ukraine and his activity in the process of foundation of Kyiv Historical School in the context of development of national historiography is carried out. On the basis of analysis of Antonovich’s ideological and methodological principles of his historical activity the process of transition from romanticism to positivism in the Ukrainian historiography of the second half of XIX century is demonstrated. The part of Antonovich in the foundation of Ukrainian historiography, nationology, conception of the history of Ukraine is grounded. On the basic of functional logical linguistic model “scientific school in historiography”, which is worked out by the author, the main ideological, political and methodological principles of foundation of Antonovich’s Kyiv Historical School and stages of its scientific evolution and role in the national slavonic historiography are determined.
Key Words: national historiography, scientific school, scientific outlook, national and democratic conception of history, historic self-consciousness, methodology of history, institualisation of science.